У Х В А Л А

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору довічного утримання укладеним та його розірвання за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2016 року; касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 05 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Після укладення договору остання приділяла їй увагу, придбавала харчі, поповнила рахунок на телефоні, проте невдовзі почала вимагати звільнити квартиру.

Посилаючись на те, що вона не розуміла природи договору, оскільки при підписанні зазначеного договору вважала, що укладає договір довічного утримання, грошей за квартиру у розмірі 288 тис. грн. не отримувала та продовжує проживати у ній, а також на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу їй було 75 років і вона перебувала на диспансерному обліку лікаря-психіатра з приводу розладу психіки, ОСОБА_3 просила визнати договір купівлі-продажу від 05 жовтня 2011 року удаваним; визнати, що фактично між сторонами було укладено договір довічного утримання та розірвати його.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, удаваним. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела належними і допустимими доказами обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема того, що сторони навмисне уклали договір купівлі-продажу, хоча насправді між ними існували правовідносини за договором довічного утримання.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із віку позивача, стану її здоров'я та відсутності іншого житла, а із того, що після укладення договору відповідач жодних претензій до позивача щодо звільнення квартири не пред'являла.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона не розуміла природи договору, оскільки при підписанні зазначеного договору вважала, що укладає договір довічного утримання, грошових коштів за квартиру у розмірі 288 тис. грн. не отримувала та продовжує проживати у ній, а також на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу їй було 75 років і вона перебувала на диспансерному обліку лікаря-психіатра з приводу розладу психіки.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Апеляційний суд наведеного не врахував та не вказав у резолютивній частині рішення, який правочин насправді вчинено між сторонами, а лише визнав договір купівлі-продажу квартири удаваним.

Крім того, апеляційний суд, скасувавши рішення районного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору довічного утримання укладеним та його розірвання і ухваливши рішення про часткове задоволення позову, мотивував свої висновки лише щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу удаваним. Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції взагалі не розглянув і не мотивував свої висновки щодо вимог про розірвання договору довічного утримання.

Апеляційний суд не дав належної правової оцінки твердженням позивача про те, що відповідачка створює їй нестерпні умови життя, в зимовий період демонтувала вхідні двері, неодноразово знеструмлювала її квартиру шляхом залиття клею у вимикачі, у результаті чого вона була змушена тривалий час проживати без світла.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська