Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів:Бондаренко Н.В.,Григоренка М.П.,Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 22 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання розірваним кредитного договору,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_4 та представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.04.2008 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.04.2018 року.

22.04.2008 року в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником за його зобов'язаннями перед кредитором.

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 свої зобов'язання щодо повернення кредиту та плати за користування ним не виконує, в зв'язку з чим станом на

9.12.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 64690,02 долари США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 22863,07 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 19157,31 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 22669,64 доларів США. Від вказаної суми віднімається сума заборгованості в розмірі 42702,44 долари США, яка була стягнута з відповідачів рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2012 року.

Також, за порушення умов кредитного договору позичальнику було нараховано штраф (фіксована частина) - 10,91 доларів США та штраф (процентна складова) - 1099,38 доларів США.

Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 23097,87 доларів США, що за курсом 22,91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 9.12.2015 року становить 529172 грн. 23 коп., а також судові витрати у розмірі 7937 грн. 58 коп.

Відповідач ОСОБА_4 заявила зустрічний позов ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання розірваним кредитного договору.

Вказує, що згідно умов кредитного договору нею було отримано грошові кошти на строк та умовах, визначених самим договором, з підстав що такі відносини є договірними та окремими законами не регулюються. Зокрема, до умов договору входило право первісного позивача, як вимагати виконання умов договору за часом виникнення відповідних обов'язків сплати, так і право вимоги дострокового стягнення всієї суми кредиту, тобто дострокове та одностороннє розірвання договору за її згоди. Банк скористався своїм правом дострокового розірвання договору з власної ініціативи в односторонньому порядку та розірвав його в судовому порядку, маючи з цього приводу окреме рішення суду, котре сьогодні перебуває на виконанні у відділі ДВС.

Вважає, що кредитний договір розірвано на підставі вимог закону та у судовому порядку, виконавчий лист стягувачем отримано та звернуто на примусове виконання, а умови та порядок його виконання тепер регулюються не умовами кредитного договору, а окремою нормою матеріального права, що сьогодні не є предметом розгляду.

Разом з тим, законом їй надано право вимагати визнання укладеного кредитного договору припиненим з моменту пред'явлення такої вимоги первісним позивачем на підставі п. 2.3.3 п/п б укладеного 22.04.08 року кредитного договору №0804/98.

З наведених підстав просить визнати розірваним в судовому порядку вищевказаний кредитний договір з дня ухвалення судового рішення, тобто з 20.08.2012 року, а також у задоволенні заявленого первісного позову - відмовити з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 22 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №0804/98 від 22 квітня 2008 року в розмірі 23097 доларів 87 центів США, що за курсом 22,91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 9 грудня 2015року становить 529172 грн. 23 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання розірваним кредитного договору №0804/98 від 22 квітня 2008 року з дня ухвалення судового рішення, а саме з 20 серпня 2012 року відмовлено.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_4 покликається на його незаконність в зв'язку з порушенням норм матеріального права.

Вказує, що суд відмовив їй та третій особі у застосуванні термінів позовної давності, правильно навівши строки термінів такої давності, однак не обґрунтувавши при цьому мотивів їх незастосування.

Крім того, штрафні санкції мали бути стягнуті судом в термін не більше одного року у гривнях відповідно до курсу НБУ на день їх виникнення, а не стягуватись в загальному розмірі за курсом на день пред'явлення вимоги.

Термін позовної давності до третьої особи по справі встановлено в 6 місяців, однак позивачем не надано доказів пред'явлення вимоги до поручителя та предметом розгляду вона не була, а заяву сторони про застосування цих строків суд практично проігнорував.

Відмовляючи їй у задоволенні зустрічного позову суд не звернув увагу, що порядок виконання рішення суду передбачає додаткові витрати боржника, передбачені законом, отже твердження суду щодо їх відсутності є хибним.

Звертає увагу на те, що договір, на який первісний позивач посилається як на підставу задоволення своїх вимог, між сторонами мало бути розірвано, в порядку визначеному законом, і він не може бути в наступному підставою задоволення заявленого до неї позову.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення її позову та залишення без розгляду позову ПАТ КБ "Приватбанк".

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору, внаслідок чого в неї виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з неї та ОСОБА_5, як поручителя, на користь позивача.

Відмовляючи у задоволенні вимог про розірвання договору, суд першої інстанції виходив із їх безпідставності.

З таким висновком суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зіст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 22.04.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 укладений кредитний договір №0804/98, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 25000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.04.2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_5 укладено договір поруки №0804/98/ДП від 22.04.2008 року, згідно якого поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником за його зобов'язаннями перед кредитором.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2012 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором у сумі 331 094,26 грн.

Із описової та мотивувальної частин зазначеного рішення вбачається, що судом була стягнута заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 19.07.2012року та складалася із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 23040 доларів США, заборгованості по відсотках в розмірі 14007,14 доларів США, пені в розмірі 3592,04доларів США та штрафу(фіксована та процентна складова) в розмірі 2063,26 доларів США, всього 42 702,44доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 331094,26грн.

Вказане рішення суду відповідачами не виконано.

У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Таким чином, відсутність реального виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

Ухвалюючи рішення про відмову у розірванні кредитного договору, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що звернення до позичальника та поручителя з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитними договорами у зв'язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника.

Отже вимоги ОСОБА_4 про розірвання кредитного договору є безпідставними та необґрунтованими., а доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків суду не спростовують.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом

Відповідно до п.6.1 договору, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню відсотків за користування кредитом, передбачених графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, строків повернення кредиту, передбачених графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату нарахування.

Згідно п.6.6 договору, при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів, у зв'язку з чим банк буде змушений звернутись до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Згідно наданого банком розрахунку, в наслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 9.12.2015 року у неї утворилась заборгованість в розмірі 64690,02 долари США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 22863,07 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 19157,31 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 22669,64 доларів США. Крім того, за порушення умов кредитного договору позичальнику було нараховано штраф (фіксована частина) - 10,91 доларів США та штраф (процентна складова) - 1099,38 доларів США.

В ході розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Звернення в липні 2012 року ПАТ КБ "Приватбанк" із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за результатами розгляду якого постановлено 20 серпня 2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська рішення призвело до переривання строку позовної давності.

Перебіг строку позовної давності щодо вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення відсотків та штрафних санкцій розпочався знову саме з липня 2012 року.

Згідно п.6.8 кредитного договору №0804/98 від 22.04.2008 року термін позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цією угодою встановлений сторонами тривалістю у 5 років.

Із даним позовом банк звернувся до суду 19.01.2016 року,

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про незастосування судом позовної давності, оскільки кредитор пред'явив вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням збільшеної кредитним договором позовної давності до 5-ти років та переривання перебігу позовної давності.

Ст.554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники в повному обсязі.

Солідарна відповідальність означає, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання, кредитор має право вимагати виконання зобов'язання в повному обсязі або частково як від боржника, так і від поручителя, або від них обох разом.

Відповідно до п.4 договору поруки поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

За наведеного підлягає стягненню з відповідачів на користь банку заборгованість за відсотками за період з 20.07.2012року по 9.12.2015року у розмірі 5 150,17 доларів США, що в еквіваленті до гривні складає 118 006,81грн.( за курсом НБУ 1 долар США станом на 9.12.2015року становить 22,9131870грн.)

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Неустойка є засобом забезпечення зобов'язання та, відповідно до своєї правової природи неустойка не може розглядатися як засіб збагачення.

Право кредитора вимагати стягнення пені не заперечується як таке.

Разом з тим, згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону , обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.08.2017року у справі №6-2667цс16.

Із наданого ПАТ КБ "ПриватБанк" розрахунку вбачається, що нарахування пені здійснено у валюті кредитування з переведенням доларів США в національну валюту України - гривню за курсом, установленим НБУ на час виникнення всієї заборгованості.

У даній справі, суд першої інстанції, задовольняючи вимоги банку щодо стягнення пені в іноземній валюті з визначенням її еквіваленту у гривні, не урахував зазначених вимог чинного законодавства, що призвело у цій частині до порушення ним норм матеріального права.

У даному випадку розмір пені має обчислюватися в гривнях від суми простроченого платежу, визначеної за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не на час виникнення заборгованості в цілому.

Пеня за прострочення зі сплати кредитних коштів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником свого обов'язку, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення кредитних зобов'язань.

Враховуючи те, що пеня позивачем нарахована з порушенням чинного законодавства та умов кредитного договору, вона у валюті гривня за курсом установленим НБУ на дату сплати відповідно до наданого банком апеляційному суду розрахунку та уточнень представника позивача у судовому засіданні апеляційного суду станом на 9.12.2015року становить в загальній сумі 313112,89грн. (а.с.154-185 т.2)

Так частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

За змістом частини третьої статті 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016року у справі №6-473 цс 16.

Відповідно до заявлених позовних вимог пеня банком нарахована на заборгованість по тілу кредиту та відсотках.

У даній справі сума заборгованості з основного боргу, що стягнутий за рішенням суду у іншій справі складає 22 863,07 доларів США, загальна сума заборгованості за відсотками -19 157,31 долар США, а тому нарахована пеня у розмірі 313 112,89грн. не перевищує суми збитку, що не дає підстав для суду застосувати норми ч.3 ст.551 ЦК України.

Окрім стягнення пені, ПАТ КБ «Приватбанк» пред'явив вимоги про стягнення із відповідачів штрафів у сумі 250грн. та 5% від суми позову.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За наведеного, ПАТ КБ Приватбанк» у позові про стягнення штрафу слід відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати, зокрема, банком в розмірі 7 937,58грн., відповідачкою ОСОБА_4-8 731,34грн.

Позов задоволено на 93,41%. Судовий збір банку підлягає поверненню у розмірі -7414,49грн. (7937,58х93,41%), відповідачці-575,39грн.(8731,34х6,59%)

ЦПК України не передбачено солідарне відшкодування судових витрат по справі, а тому з відповідачів витрати по оплаті судового збору підлягають стягненню на користь банку порівну. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_5 на користь банку підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 707,24грн., з ОСОБА_4-3131,86грн. (3707,25-575,39)

За наведеного, вирішуючи спір, суд першої інстанції при вирішенні первісного позову неправильно застосував норми матеріального права, що згідно з п.4 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового -про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,317, 325 ЦПК України, ст.ст.256, 599, 611, 631 ЦК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 22 травня 2017 року в частині стягнення заборгованості по кредитному договору скасувати.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за відсотками за період з 20.07.2012року по 9.12.2015року у розмірі 5 150(п'ять тисяч сто п'ятдесят) доларів 17 центів США та пеню за цей же період у сумі 313 112(триста тринадцять сто дванадцять)грн.89коп.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» понесені судові витрати в розмірі 3 131(три тисячі сто тридцять одну)грн.86коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені судові витрати в розмірі 3 707(три тисячі сімсот сім)грн.24коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Григоренко М.П.

Ковальчук Н.М.