АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1423/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

за участю:

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

представника відповідача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

у листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2015 року є власником квартири АДРЕСА_1.

Влітку 2015 року позивач зареєстрував у належній йому квартирі відповідачку ОСОБА_9, яка є його сестрою, та її малолітнього сина.

З січня 2016 року ОСОБА_9 разом з дитиною виїхала з квартири. На даний час місце проживання відповідачки позивачу не відомо, її особистих речей в квартирі немає.

Оскільки ОСОБА_9 відмовляється добровільно знятися з реєстрації у належній позивачу квартирі, він на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України просив визнати ОСОБА_9 і ОСОБА_10 особами, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою № 133 по вул. Філатова,10, в м. Сміла, Черкаської області.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_9 та її малолітнього сина ОСОБА_10 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у даних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст. 405 ЦК України, а не 71, 72 ЖК України, як було заявлено позивачем.

Однак, колегія суддів погодитись із таким висновком суду першої інстанції не може.

Встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу (а.с.4-5) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 6) позивач є власником квартири АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_9 та її малолітній син ОСОБА_10 з 21 листопада 2015 року зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою ОСББ «Світанок» № 58 від 28.09.2016 року, а також відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Черкаській області від 28.11.2016 року (а.с.11, 17).

Відповідачка ОСОБА_9 та позивач ОСОБА_6 є братом і сестрою.

Згідно актів мешканців будинку № 10 по вул. Філатова в м. Сміла, ОСОБА_9 та її малолітній син не проживають у вказаній квартирі з січня 2016 року, не оспорює цього факту і відповідачка (а.с.7-10).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_6 вказував, що відповідачка із малолітнім сином не проживає у належній йому квартирі з січня 2016 року, тому відповідно до положень ст. ст. 71, 72 ЖК України їх треба визнати такими, що втратили право користування жили приміщенням.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно встановив, що до даних правовідносин положення статей 71, 72 ЖК України не застосовуються.

Так, відповідно до вказаних норм Закону при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З аналізу даних норм вбачається, що вони регулюють право на користування жилим приміщенням наймача та членів його сімї.

Водночас, позивач не є наймачем квартири, а відповідно до договору купівлі-продажу він є власником зазначеної квартири.

У той же час, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин і положень ст. 405 ЦК України, як було здійснено судом першої інстанції.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вирішив справу по суті позовних вимог, однак, із застосуванням норм матеріального права, які не регулюють спірні правовідносини.

Колегія суддів також вважає безпідставним твердження суду першої інстанції, щодо позбавлення позивачем відповідачки можливості потрапити до належної йому квартири, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази для встановлення даного факту. Крім того, наявність перешкод для відповідачки у користуванні спірною квартирою не є предметом розгляду даної справи.

Враховуючи наведене, оскільки судом першої інстанції при винесенні рішення не правильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольняє частково, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2017 року скасовує та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_9, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :