Номер провадження 2/754/5171/17
Справа №754/9100/17
РІШЕННЯ

Іменем України

28 грудня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Галась І.А.

при секретарі Дмитрієвої А.

за участі:

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України без згоди батька.

В обґрунтування свої заявлених позовних вимог зазначає, що з 26.09.2014 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі народилася дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2016 р. шлюб між ними було розірвано та визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. разом з матір'ю, позивачем у справі ОСОБА_1 Син знаходиться на її повному утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться.

Позивач зазначає, що направляла відповідачу лист з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а саме в Об'єднанні Арабські Емірати, Абу-Дабі, де мешкає рідна сестра позивача зі своєю сім'єю, одночасно хрещена мати малолітнього, з метою відпочинку та оздоровлення дитини. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд за кордон для відпочинку та оздоровлення дитини. Свою відмову аргументує дуже високою температурою повітря та вологістю, однак позивач планує поїздку восени, коли вже не така спека та приурочивши поїздку до дня народження дитини. Мотиви відповідача ґрунтуються на спробі помсти для позивача, в чому сам зізнався відповідач в листі. Жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову відповідач не наводить.

З урахуванням вищевикладеного, просить суд надати дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон в Об'єднані Арабські Емірати з метою відпочинку та оздоровлення дитини з 15 березня 2018 року по 30 травня 2018 року, без згоди батька дитини ОСОБА_2.

У судове засідання позивачка не з'явилася попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Не заперечувала проти розгляду справи в порядку заочного провадження.

Відповідач у судове засідання 02 листопада 2017 року, 28 грудня 2017 року не з'явився, про місце та час слухання справи був належним чином повідомлений, про що в матеріалах справи є повідомлення, про причини своєї неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило.

Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши обставини справи, докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26.09.2014 р. сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стан Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1548.

Від шлюб мають спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3195.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.06.2016 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано та визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. разом з матір'ю, позивачем у справі. Малолітня дитина знаходиться на повному утриманні матері.

Судом також встановлено, що позивачка турбуючись про виховання та утримання дитини має бажання та можливість виїзду за кордон в об'єднані Арабські Емірати, Абу-Дабі, де мешкає рідна сестра позивача зі своєю сім'єю та одночасно хрещена мати малолітньої дитини, де може забезпечити відпочинок, оздоровлення, дитини.

Проте, перешкодою для вищезазначеного стало те, що відповідач не надає в добровільному порядку дозволу на виїзд дитини за кордон. Оскільки, за відсутності згоди одного з батьків виїзд малолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, вона змушена за захистом прав та інтересів малолітнього сина звернутися в суд із даним позовом.

Згідно ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положення ч. 1 ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

З точки зору ст. 1 СК України, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Так, статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Так, згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Крім того за змістом ст. 4-2 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду).

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про дозвіл на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та надання дозволу на виїзд малолітнього ОСОБА_3 за кордон без згоди (дозволу) та супроводу батька.

Керуючись ст. 313 ЦК України, ст. 4 п. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"; ст.ст.150, 154 СК України; ст.ст.12,13,76,77,78,80,81,141, 263, 265, 273, 280, 354, ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з метою оздоровлення та відпочинку за кордон у період з 15 березня 2018 року по 30 травня 2018 року до Об'єднаних Арабських Еміратів, Абу-Дабі із зворотнім поверненням на територію України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: