Справа № 372/3544/16-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/4688/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 27.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Красненська сільська рада Обухівського району Київської області, Державна інспекція сільського господарства у Київській області, Департаменту Державної архітектурно будівельної інспекції у Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна,-

встановила:

у грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Обухівського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №018234 від 02.08.2004 року позивачу належить земельна ділянка, площею 0,2110га., цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Красне Перше, вул. Виноградна, 48.

ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки.

Відповідач, за відсутності будь-якого дозволу позивача та за відсутності будь-яких документів, що підтверджують володіння чи користування земельною ділянкою позивача, яка межує з земельною ділянкою відповідача, в порушення будівельних норм та правил, без відповідних погоджень на будівельні роботи, без затвердження проектно-кошторисної документації, будівельного паспорту і належних протипожежних дозволів, самочинно побудував дві господарські споруди для тримання худоби сараї, які перетинають спільну межу та частково знаходяться на земельній ділянці позивача, що є порушенням ДБН360-92, а також порушенням засад добросусідства.

Окрім того, відповідачем на земельній ділянці позивача за спірною межею без будь-якої згоди позивача було побудовано паркан, вимога позивача про знесення самочинно збудованих господарських споруд та паркану відповідачем була залишена поза увагою.

Просила зобовязати відповідача власними силами та за власні кошти демонтувати дві самочинно збудовані господарські споруди та паркан, що розташовані на земельній ділянці позивача за адресою Київська область Обухівський район с. Красне Перше вул. Виноградна, 48., а також стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 червня 2017 року позов задоволено.

Шляхом усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою: зобовязано ОСОБА_2 власними силами та за власні кошти демонтувати 2 (дві) самочинно збудовані господарські споруди та паркан, що розташовані на земельній ділянці ОСОБА_3 за адресою: 08725, Київська область, Обухівський район, с. Красне Перше, вул. Виноградна, 48.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а також ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення порушив процесуальні норми, так як, розглянув дану справу за відсутністю відповідача.

Вирішуючи спір, суд повинен був встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обовязку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обовязку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зобовязує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Також, оскаржуване рішення ухвалено односторонньо.

Суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі документів поданих позивачем, кількість яких набагато менша від тих, що подана відповідачем для перегляду заочного рішення, таки чином суд першої інстанції не встановив всі обставини справи, що сприяло прийняттю незаконного рішення.

Апелянт стверджує, що 12 грудня 1992 року рішенням виконкому Красненської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 була надана у довічне користування земельна ділянка площею 0,25га., для будівництва нового житлового будинку і господарських будівель.

На підставі даного рішення відповідачу була винесена в натурі земельна ділянка, що підтверджується копією акту та плану забудови вулиці.

Відповідно до даного акту встановлюється, що зазначені межі проходять на місцевості по існуючим межовим знакам та сторони будь яких претензій при встановленні зовнішніх меж не мають, тим самим всі сусідні землекористувачі відповідача визнали та погодили межі.

26 листопада 1997 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого останній став власником земельної ділянки площею 0,241га. в с. Красне Перше Обухівського району Київської області.

Також, вважає, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником державного акту про право власності.

Про правомірність отримання апелянтом державного акту, відповідності меж земельної ділянки, вказаної в акті та на місцевості підтверджується державним актом позивача, де відповідач вказаний її сусідом, тобто у апелянта право власності виникло до придбання ділянки позивачем.

Крім того, суд першої інстанції не вказав, чим підтверджується знаходження відповідача самовільно побудованих сараїв та паркану на земельній ділянці позивача.

Просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії КВ №018234, виданого 02.08.2004 року, ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2110га. цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Вищевказана земельна ділянка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Красне Перше, вул. Виноградна, 48.

02 червня 2012 року Виконкомом Красненської сільської ради розглянуто питання про неправомірні дії ОСОБА_2 щодо самовільно незаконно побудованої загорожі та господарської споруди. Виїхавши на місце забудови, ознайомившись з актом виносу земельної ділянки в натурі, комісія прийшла до висновку, що дійсно із сторони ОСОБА_5 порушено статті 103, 104, 106, 108 Земельного Кодексу України. Комісією рекомендовано ОСОБА_2 виправити всі порушені правила забудови.

Згідно з листом Державної інспекції сільського господарства у Київській області №14-07/4740 від 06.09.2013 року, щодо самовільного зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: Виноградна, с. Красне Перше, Обухівського району Київської області. Перевіркою з виїздом на місце встановлено, що гр. ОСОБА_2 самовільно займає та використовує за вказаною адресою частину земельної ділянки орієнтованою площею 32,59кв.м., що є порушенням статей 125,126 Земельного кодексу України, за виявлене порушення земельного законодавства гр. ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності згідно зі ст.53-1 КУпАП та видано відповідний припис.

В матеріалах справи містяться Постанова №А-1501/1 від 15.01.2013 року та Припис №С-1501/1 від 15.01.2013 року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області про усунення відповідачем порушень вимог містобудівного законодавства.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушені визначені і захищені законом права позивача на володіння, користування, розпорядження належною позивачу земельною ділянкою, оскільки відповідач ОСОБА_2 здійснює самовільне зайняття та використання земельної ділянки позивача.

З такими висновками колегія суддів не погоджується, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч.1,2,4 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Згідно з ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Як розяснено в п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог ст.376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 України та ст. 391 ЦК України).

Частиною 7 ст.376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З розяснень, викладених у п.п.22,24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Суд першої інстанції не зясував фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме, наявність порушеного права позивача самочинним будівництвом відповідачем двох сараїв, та яким чином відсутність дозвільних документів порушило право позивача у користуванні його власним майном та земельною ділянкою не надано таких доказів і позивачем.

Судом також не взято до уваги, що позивачем не надано було доказів на підтвердження того, що перебудова самочинно збудованого нерухомого майна, неможлива. Питання щодо можливості усунення допущених порушень судом не досліджувалося.

Також, колегією суддів, встановлено, що позивачем не було доведено, що дві самочинно збудовані господарські споруди та паркан відповідача, розташовані саме на земельній ділянці позивача.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд не звернув увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі, передбачені законодавством України, заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Оцінюючи докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всі фактичні обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 607,21 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Красненська сільська рада Обухівського району Київської області, Державна інспекція сільського господарства у Київській області, Департаменту Державної архітектурно будівельної інспекції у Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 607,21 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді