АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4014/17 Справа № 201/5527/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ходаківський М. П. Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору застави, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що кредитний договір укладений між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк» порушує його права, оскільки банк підробив підписи та змінив істотні умови кредитного договору. Визнати кредитний договір недійсним позивач просив з підстав п. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Недійсність договору застави обгрунтована позивачем недотримання обов»язкової письмової нотаріальної форми цього договору. Тому позивач просив визнати недійсним кредитний договір №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року та визнати недійсним договір застави транспортного засобу №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники процесу повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що стверджується відповідною розпискою представників сторін від 26.09.2017 року (а.с.148, 149, 150). Клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи визнано колегією таким, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не представлені докази непрацездатності представника апелянта ОСОБА_3, а також не надані докази наявності поважних причин неявки у судове засіданні апелянта ОСОБА_2

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 18 липня 2007 року між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір №DNZ0AE00000227, за умовами якого ОСОБА_2 (позичальник) отримав кредитні кошти в користування (а.с.6-8).

За змістом п. 7.1. кредитного договору №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року, примірник якого наданий позивачем, банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою у строк з 18.07.2007 року по 19.07.2010 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 11096,99 дол. США на наступні цілі: купівля б/к автомобіля, а також у розмірі 3315,00 дол. США на сплату платежів та згідно порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, а також у розмірі 6,81 дол. США для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2, а також винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 104,00 дол. США у момент надання кредиту, а також у розмірі 39,04 дол. США на сплату страхових платежів та 547,14 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, 0,00 % за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного Договору.

Судом встановлено, що розбіжність між примірниками кредитного договору позивача та банку наявна у тексті пункту 7.1, а саме: екземпляр кредитного договору, належного ПАТ КБ «Приватбанк» встановлює строк надання кредиту - з 18.07.2007 року по 19.07.2012 року, а не з 18.07.2007 року по 19.07.2010 року, про що зазначено в примірнику договору позивача.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року, між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та позивачем 18 липня 2007 року було укладено, у простій письмовій формі, договір застави №DNZ0AE00000227 рухомого майна - автомобіля КІА Sephia, 2003 року випуску (а.с. 9-11).

Також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року у цивільній справі №205/663/15-ц, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року та договору застави №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року. В обгрунтування даного позову позивач посилався на здійснення банком підроблення його, позивача, підписів в оспорюваному кредитному договорі та зміну кінцевого терміну договору (а.с. 3 - 4 цивільної справи №205/663/15-ц), на порушення прав споживача, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Вказана цивільна справа була витребувана апеляційним судом та оглянута в судовому засіданні.

Зазначеним вище рішенням в цивільній справі №205/663/15-ц встановлено, зокрема, що згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №1308-15, яка була проведена на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2015 року у цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, та на дослідження якої надавався примірник кредитного договору, належний ПАТ КБ «Приватбанк», два підписи від імені ОСОБА_2 у п. 8.2 у графі «Підпис» та «Один з оригіналів даного Договору мною отримано особисто (підпис)» на оригіналі кредитного договору №DNZ0AE00000227 від 18.07.2007р. виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

Вказаним вище рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року в цивільній справі №205/663/15-ц встановлено визнання ОСОБА_2 факту укладення 18.07.2007 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» Кредитного договору та Договору застави; при цьому, ОСОБА_2 наполягав, що кредитний договір було укладено на умовах, які викладені в примірнику, що належить саме йому, позивачу.

Визнання позивачем факту укладення кредитного договору №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року підтверджується також наданою ПАТ КБ «ПриватБанк» випискою по рахунку ОСОБА_2 за період з 18.07.2007 року по 20.05.2016 року, відповідно до якої позичальник (ОСОБА_2) у період з серпня 2007 року по квітень 2011 року вносив грошові кошти на погашення кредитної заборгованості (а.с. 35-50).

Факти укладення вищевказаних кредитного договору і договору застави, а також факт отримання кредитних коштів визнається позивачем, що стверджується змістом позовної заяви у справі №205/663/15-ц (а.с. 3 - 4), змістом позовної заяви та апеляційної скарги у справі, що розглядається (а.с. 1 - 6).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 2 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги визнання позивачем факту укладення оспорюваного кредитного договору та договору застави на умовах, які визначені у належних йому, позивачу, примірниках цих договорів; встановивши факт тривалого виконання позивачем свого обов'язку щодо повернення банку кредитних коштів за оспорюваним кредитним договором, - місцевий суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним у повному обсязі.

Позивачем не надано доказів на підтвердження його доводів про те, що відповідач навмисно ввів його, позивача, в оману щодо строку дії кредитного договору. Клопотань про витребування доказів судом, що відповідають положеннями ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження такої позиції позивачем не заявлено, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Згідно змісту позовної заяви, позивач наполягає саме на задоволенні його позову повністю, визнанні оспорюваного кредитного договору недійсним у повному обсязі. Колегія звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості захисту своїх прав та законних інтересів шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним певного пункту кредитного договору щодо строку дії договору.

Крім того, позивач в позовній заяві та місцевий суд в оскаржуваному рішенні безпідставно посилались на статтю 13 Закону України «Про заставу» в редакції, яка не була чинною на час укладення оспорюваного договору застави №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 Закону України «Про заставу» (зі змінами, внесеними згідно із Законами України від 14.12.94 р. N287/94-ВР, від 21.10.97 р. N 583/97-ВР, від 18.11.2003 р. N 1255-IV), в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору застави, - договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов»язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін.

Тобто, враховуючи недоведеність наявності угоди сторін щодо нотаріального посвідчення договору застави автомобіля №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року, вказаний оспорюваний договір застави транспортного засобу був укладеній у належній (на час його укладення) простій письмовій формі. Тому висновок місцевого суду про нікчемність оспорюваного договору застави є помилковим.

Враховуючи викладене, відсутність підстав для визнання недійсним у повному обсязі оспорюваного кредитного договору, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору застави транспортного засобу №DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року.

Приймаючи до уваги неповне встановлення місцевим судом фактичних обставин справи; зважаючи на застосування місцевим судом матеріального закону, який не був чинним на час виникнення спірних правовідносин щодо застави транспортного засобу; враховуючи наявність в оскаржуваному судовому рішенні хибного висновку про нікчемність оспорюваного договору застави, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2017 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді