Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/649/17
Провадження № 2/433/428/17
Троїцький районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Певної О.С.,
при секретарі Нехаєві В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасові виїзди неповнолітньої дитини за кордон та виготовлення проїзних документів дитини без згоди батька, -
До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обгрунтування якого зазначила, що вона та відповідач є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ними розірвано. Дитина на теперішній час проживає разом з нею. Вона самостійно утримує сина матеріально, піклується про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач після розірвання шлюбу розвитком дитини не цікавиться. Жодних грошових витрат на дитину не сплачує, має заборгованість по сплаті аліментів. Дитина часто хворіє та перебуває на обліку у лікаря педіатра. За станом здоров'я рекомендоване санітарно-курортне оздоровлення. Вже кілька років вона просить відповідача надати дозволи на виїзд дитини за кордон для відпочинку, лікування та на виготовлення дитячого проїзного документу, на що останній дозволи не надає, а її звернення ігнорує. На підставі викладеного, згідно уточнених позовних вимог, просить суд надати дозвіл ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на одноразовий виїзд в осінній канікулярний проміжок часу з 28.10.2017 року по 13.11.2017 року для лікування та відпочинку в її супроводі до держави Арабська Республіка Єгипет без дозволу та супроводу батька ОСОБА_2 та надати дозвіл оформити документи (паспорт) для тимчасового виїзду ОСОБА_3 за межі України.
Позивач у судове засідання не з'явилася. Про дату та час судових засідань була повідомлена належним чином. Суду надала заяву про розгляд справи без їх участі та просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення у справі не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про судові засіданні повідомлявся належним чином, в тому числі і засобами поштового зв'язку.
Третя особа в судове засідання свого представника не направили. Суду надали заяву про розгляд справи без участі їх представника.
Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 17.04.2008, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 05.05.2010, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 11).
Згідно висновку ВЛК від 03.06.2016, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за станом здоров'я рекомендоване санітарно-курортне оздоровлення (а.с. 62).
Судом встановлено, що позивач неодноразово направляла відповідачу листи з письмовими заявами про надання дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку, лікування та на виготовлення дитячого проїзного документу (а.с. 66-68, 69-71, 72-80) на адресу, вказану в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27.05.2016 за № 921010985 (а.с. 63), однак всі листи були повернені з відміткою поштового зв'язку про повернення за закінченням терміну зберігання, що свідчить про те, що відповідач ухиляється від отримання вказаних листів.
Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.
У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.
Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.
Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.
При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.
Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.
Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.
В матеріалах справи містяться копії заяв позивача, адресованих відповідачу про необхідність надання нотаріально засвідченої згоди на виїзд дитини за кордон (а.с. 66-68, 69-71, 72-74).
Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд визнає належними та допустимими доказами заяви позивача адресовані відповідачу щодо надання останнім нотаріально посвідченої згоди, які беззаперечно підтверджують звернення до батька дитини щодо надання дозволу на виїзд сина за кордон.
Крім того, докази, які були надані позивачем в уточнюючій позовній заяві підтверджують достовірно мету виїзду, конкретні терміни виїзду та повернення дитини з-за кордону.
Як вбачається з уточнюючої позовної заяви позивач просила надати дозвіл на одноразовий виїзд дитини за межі України до Арабської Республіки Єгипет без згоди батька.
Зазначаючи країну виїзду - Арабську Республіку Єгипет, позивач мотивувала необхідність виїзду дитини саме до цієї країни та надала докази на підтвердження необхідності виїзду до зазначеної країни.
Крім того, в запереченнях відповідач пояснив, що проти виїзду дитини за межі України у встановленому законом порядку він ніколи не заперечував, тому суд приймає позицію відповідача з цього питання, інші обставини суд відхиляє, оскільки жодного доказу на їх підтвердження відповідачем надано суду не було.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька ОСОБА_2 засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги щодо надання дозволу позивачу або її офіційному представнику на оформлення проїзного документа для виїзду дитини за кордон без дозволу батька, суд виходить з наступного.
Питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року, та окремого дозволу не потрібує оскільки є окремою процедурою, не пов'язаною з наданням згоди одного з батьків безпосередньо на виїзд дитини за кордон у супроводі іншого з батьків (п. 2 ст. 7 Порядку), тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст. 4, 10, 11, 57- 60, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасові виїзди неповнолітньої дитини за кордон та виготовлення проїзних документів дитини без згоди батька задовольнити частково.
Надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Арабської Республіки Єгипет і повернення до України малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянину України, зареєстрованому: АДРЕСА_1 у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, зареєстрованої: АДРЕСА_2, для лікування та відпочинку з 28 жовтня 2017 року по 13 листопада 2017 року включно без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, зареєстрованого: АДРЕСА_3
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 320 грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте Троїцьким районним судом Луганської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку він може подати до Троїцького районного суду Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному порядку: подати апеляційну скаргу про апеляційне оскарження рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Луганської області через Троїцький районний суд Луганської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви відповідачем про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги позивачем.

Повний текст рішення виготовлено 26 червня 2017 року.

Суддя О.С. Певна

4

Певна

22.06.17