Справа № 565/579/17
Провадження № 2/565/272/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року м. Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області-

під головуванням судді Ковтуновича М.І.,

при секретарі судового засідання Ломазі С.О.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Кузнецовського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,

в с т а н о в и в :

В суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики в сумі 1000 євро.

Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що в кінці 2008 року до позивача звернувся ОСОБА_4 з проханням позичити йому 1000 євро. ОСОБА_1 добре знав відповідача і погодився позичити йому зазначену суму коштів. На підтвердження отримання грошей за таким договором 15.03.2010р. ОСОБА_4 власноручно написав розписку про отримання позики та в розписці відповідач зобовязувався, починаючи з 25.03.2010р., повертати по 100 євро ОСОБА_1 кожного місяця, і таким чином вся сума позики мала б бути повернута до 25.12.2010р. Проте, відповідач свої зобовязання не виконував і коштів не повернув. На неодноразові звернення ОСОБА_1 з вимогою про повернення коштів, ОСОБА_4 грошей не повернув, уникає контактів із позивачем для врегулювання цього питання. Тому, заявлено ОСОБА_1 позов до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав повністю. З його пояснень слідує, що позивач працював у одному цеху із ОСОБА_4 На прохання позивача у 2008р. ОСОБА_1 позичив йому кошти в загальній сумі, що дорівнювала еквіваленту 1000 євро. При цьому кошти передавав відповідачу у гривнях та частинами, - за три-чотири рази. Домовленість була про те, що кошти позичені в сумі, що становила еквівалент у євро. Під час позики конкретних строків повернення суми сторони не обумовлювали. Потім, до дня написання розписки, неоднократно позивач звертався до ОСОБА_4, щоб той повернув кошти, але відповідач коштів не повертав і став уникати ОСОБА_1 Далі, позивач зустрів відповідача і він написав ОСОБА_1 розписку про отримання позики, але коштів так і не повернув. Позивач раніше не звертався до суду з позовом про стягнення суми позики, так як працював, не мав матеріальних труднощів та цьому заважала щоденна метушня. Просив позов задоволити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні акцентував на тому, що розпискою відповідача підтверджується отримання позики на суму 1000 євро. Вважав, що із змісту розписки можна припустити термін позики до 25.12.2010р. Також доводив, що позивачем не пропущено позовної давності.

Відповідач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовних вимог про стягнення із ОСОБА_4 коштів не визнав повністю і заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Крім того, як на підставу відмови в позові, покликався також на те, що не було дотримано сторонами письмової форми договору позики, а також, що еквівалент суми позики у гривнях необхідно рахувати на день платежу, тобто станом на 25.12.2010р. Просив у позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.1046 ч.1 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом із копії розписки від 15.03.2010р. встановлено, що ОСОБА_4 взяв в ОСОБА_1 1000 євро в кінці 2008р. та зобовязався повертати кошти, починаючи із 25.03.2010р., по 100 євро кожного місяця.

Представником відповідача не оспорюються обставини видачі ОСОБА_4 такої розписки відповідачу.

Отже, суд визнає доведеним, що між сторонами мав місце вищезазначений договір позики грошей на загальну суму 1000 євро. Відповідно до норми ст.1047 ч.2 ЦК України суд вважає дотриманою письмову форму договору позики, так як була представлена розписка позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а також строки повернення коштів.

Представником відповідача, з посиланням на те, що перебіг позовної давності для розглядуваних вимог почався 26.12.2010р. та сплинув 26.12.2013р., заявлено в суді про застосування наслідків спливу позовної давності і відмову в позові з такої підстави.

Відповідно до ст. 256 ч.1 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ч.1 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Нормою ст. 261 ч.1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки за умовами договору позики, що вбачаються із розписки відповідача від 15.03.2010р., установлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

З копії розписки ОСОБА_4 слідує, що останній платіж в погашення боргу перед ОСОБА_1 мав би бути здійснений в грудні 2010р. А отже, із 01.01.2011р. почався перебіг позовної давності щодо суми 100 євро, які мали б бути повернуті позичальнику, як остаточний платіж на погашення загальної суми боргу. Однак, при цьому, зважаючи, що сума позики з березня 2010р. мала б повертатися відповідачем щомісячно по 100 євро, то і початок перебігу позовної давності щодо кожної із частин (по 100 євро) щомісячних платежів, починається з першого числа місяця, що йде за тим, у якому повинен бути проведений платіж, - 01.04.2010р., 01.05.2010р., 01.06.2010р., 01.07.2010р., 01.08.2010р., 01.09.2010р., 01.10.2010р., 01.11.2010р., 01.12.2010р.

Враховуючи наведене вище, суд констатує неспроможність доводів представника позивача про те, що договором позики не було встановлено строку повернення коштів, і, відповідно, що початок перебігу позовної давності повязується із моментом виникнення у кредитора права предявити вимогу про виконання такого зобовязання, або ж, у визначених випадках, - спливом пільгового строку для виконання такої вимоги, та суд відхиляє їх, як такі, що не ґрунтуються на обставинах справи і не підтверджуються доказами. Крім того, із пояснень позивача видно, що він неодноразово, як до написання розписки, так і після її видачі, звертався до відповідача за поверненням боргу, але останній ігнорував такі вимоги. Це, на думку суду, означає, що позивач однозначно розумів про те, що ОСОБА_4 порушив право позикодавця на повернення йому суми коштів, рівної тій, що була позичена.

Названі позивачем в суді причини непредявлення до суду позову про захист прав протягом декількох років, починаючи із 2011р., - зайнятість на роботі, відсутність матеріальних труднощів, щоденна метушня, - не є такими, що перешкоджали б позивачу у межах позовної давності тривалістю у три роки, подати позов про стягнення коштів за договором позики.

Тому, виходячи із наведеного, суд визнає обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що з часу, коли позивач дізнався про порушення його прав і до дня подачі позову 30.03.2017р. минув понад трирічний строк.

Відповідно до норми ст. 267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, через сплив позовної давності.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 60, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, за розпискою від 15.03.2010р., через сплив позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Кузнецовський міський суд Рівненської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С у д д я :