Справа № 159/4781/16-ц Провадження № 22-ц/773/1218/17 Головуючий у 1 інстанції: Бондар В.М.
Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача на рішення Ковельського міськрайонного суду від 02 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_3, який обґрунтований тим, що 22.05.2007 року було укладено кредитний договір № VOКVG200001389, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 5000 доларів США.

Проте, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобовязання за кредитним договором у звязку з чим станом на 24.11.2016 року виникла заборгованість в розмірі 10882,57 доларів США, яка складається із: 5523,34 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 2358,75 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 400,05 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2600,43 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Позивач користуючись своїм диспозитивним правом просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5523,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.11.2016 року становить 141 287,04 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 02.02.2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 141 287,04 грн. заборгованості за кредитним договором та 2 119,31 грн. понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду зміні в частині розміру стягнутої заборгованості і відшкодування судових витрат, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконував умови кредитного договору № VOКVG200001389 від 22.05.2007 року у звязку з чим виникла заборгованість, тому прийшов до висновку, що заявлений банком позов про стягнення цієї заборгованості з відповідача підлягає до задоволення.

Однак, з висновками місцевого суду щодо розміру стягнутої заборгованості погодитися не можна, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Місцевим судом при розгляді справи встановлено, що 22.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VOКVG200001389, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 5000 доларів США на строк з 22.05.2007 року по 22.05.2037 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (пункт 7.1. кредитного договору) (а.с.11-13).

Згідно з п. 7.4. кредитного договору згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п. п. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,42% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Як вбачається з додаткової угоди від 16.04.2013 року до вказаного кредитного договору, сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору, зокрема до п. 7.1. цього договору, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти готівкою на строк до 22.05.2037 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 5000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 715,93 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п. 3.11. даного договору (а.с.14).

Відповідно до умов даної додаткової угоди сторони погодили збільшення термінів позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, за даним договором до 50 років (а.с.14 зворот).

Відповідач ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, унаслідок чого у нього перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 24.11.2016 року виникла заборгованість в розмірі 10882,57 доларів США, яка складається із: 5523,34 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 2358,75 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 400,05 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2600,43 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (а.с.4-9).

Враховуючи те, що банк у своїх позовних вимогах просив стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5523,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.11.2016 року становить 141 287,04 грн., тому місцевий суд з врахуванням наведених у справі обставин прийшов до висновку про задоволення позову та стягнення цієї заборгованості, а також 2 119,31 грн. понесених судових витрат.

Місцевий суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не звернув уваги на те, що сума кредиту (тіла) як на час укладення кредитного договору 22.05.2007 року так і на час укладення додаткової угоди від 16.04.2013 року до вказаного кредитного була незмінною - 5000 доларів США.

Включення до тіла кредиту 715,93 доларів США на сплату страхових платежів і як наслідок проведення відповідних нарахувань згідно додатку (графіку) до додаткової угоди (а.с.15-17) було здійснено банком безпідставно, оскільки під час апеляційного розгляду даної справи з пояснень представника позивача було встановлено, що вказана сума банком відповідачу на сплату страхових платежів не надавалася.

Отже, згідно умов укладеного кредитного договору та додаткової угоди до нього банком відповідачу була надана сума кредиту в розмірі 5000 доларів США, що також підтверджується копією меморіального ордеру від 22.05.2007 року (а.с.167).

З наданої банком в суді апеляційної інстанції виписки по даному кредитному договору за період з 22.05.2007 року по 11.05.2017 року вбачається, що останній платіж відповідачем ОСОБА_3 на погашення заборгованості за договором був здійснений 02.12.2013 року на суму 4,17 долара США. Всього на погашення заборгованості по тілу кредиту відповідачем сплачено 688,91 доларів США.

Отже, виходячи із суми наданого відповідачу кредиту 5000 доларів США і погашеної суми в 688,91 доларів США, розмір його заборгованості перед банком за тілом кредиту становитиме 4311,19 доларів США (5000 - 688,91), що за курсом НБУ станом на 24.11.2016 року - 2558 гривень за 100 доларів США, становить 110 280,24 грн. і саме ця сума з врахуванням заявлених банком вимог підлягає до стягнення з відповідача на користь банку, що має наслідком зміну оскаржуваного рішення в частині розміру стягнутої заборгованості.

Оскільки апеляційним судом змінюється розмір кредитної заборгованості, відповідно підлягає зміні і розмір відшкодування судового збору. Його слід обраховувати виходячи із встановленого апеляційним судом розміру кредитної заборгованості 110 280,24 грн. та встановленої Законом України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру юридичною особою в розмірі 1,5% відсотка ціни позову, тому розмір судового збору, який підлягає до стягнення з відповідача на користь банку, в даному випадку буде становити 1654,20 грн. (110 280,24 грн. х 1,5%).

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 щодо пропуску банком позовної давності, яку він просив застосувати в апеляційній скарзі, мотивовані тим, що згідно правового висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки останній платіж на погашення заборгованості по кредитному договору ним було здійснено 02.12.2013 року, а з даним позовом банк звернувся лише 19.12.2016 року, тому він пропустив встановлений законом трирічний строк для звернення до суду з такими вимогами, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

Однак, колегією суддів такі доводи апеляційної скарги відповідача до уваги не приймаються.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції із заявою про застосування позовної давності не звертався.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно частини першої статті 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень.

Виходячи з наведених правових висновків Верховного Суду України, викладених у зазначеній постанові та відповідно до положень ЦПК України, суд під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності, тому з огляду на це, наведені вище доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів.

Крім того, навіть за умови подання відповідачем ОСОБА_3 в суді першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності, банк не пропустив би такий строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки такий строк був збільшений до 50 років за письмовим погодженням сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України) відповідно до умов додаткової угоди від 16.04.2013 року до вказаного кредитного договору, після укладення якої відповідачем у грудні 2013 року здійснено платіж на погашення тіла кредиту і відсотків за користування кредитними коштами.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення підлягає зміні в означених частинах щодо розміру стягнутої заборгованості та відшкодування судових витрат, у звязку з чим абзац другий резолютивної частини оскаржуваного рішення слід викласти в іншій редакції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 02 лютого 2017 року в даній справі в частині розміру стягнутої заборгованості та відшкодування судових витрат змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOКVG200001389 від 22 травня 2007 року в сумі 4311 (чотири тисячі триста одинадцять) доларів США 19 центів, що за курсом (станом на 24 листопада 2016 року) 2558 гривень за 100 доларів США становить 110 280 (сто десять тисяч двісті вісімдесят) грн. 24 коп., та 1654 (одну тисячу шістсот пятдесят чотири) грн. 20 коп. на відшкодування судових витрат.»

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: