АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7253/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/1128/17 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Хома М. В.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін - заявника ОСОБА_1; представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 18.11.2015 року, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики грошових коштів у сумі 7500 дол.США від 18.11.2015 року.

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що грошових коштів у сумі 7500 доларів США він у ОСОБА_2 не позичав, а боргова розписка від 18.11.2015 року була написана ним під моральним тиском з боку відповідача. Зазначені кошти у ОСОБА_2 позичав ОСОБА_4, однак не зміг своєчасно повернути борг. Оскільки саме він познайомив вказану особу із відповідачем, ОСОБА_2 почав заявляти до нього претензії щодо повернення коштів. На момент написання розписки він перебував на стаціонарному лікуванні, погано себе почував, відповідач приїхав до нього у лікарню, став погрожувати, що не залишить його у спокої та змусив написати боргову розписку. Із врахуванням того, що договір позики грошових коштів у сумі 7500 доларів США від 18.11.2015 року укладений всупереч його волі та внаслідок застосування психічного тиску з боку відповідача, просить позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 18.11.2015 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини справи, дав неналежну оцінку доказам у справі, що призвело до порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що позицію суду першої інстанції вважає помилковою, оскільки угода позики (розписка) від 18.11.2015 року, укладена проти його волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_2 та його знайомого, а тому її слід визнати недійсною.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що договір позики грошових коштів у сумі 7500 доларів США, на підтвердження якого ним представлена розписка від 18.11.2015 року, був вчинений проти справжньої його волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, а тому підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним відсутні.

Колегія суддів, погоджується з даним висновком суду, як таким, що зроблений у відповідності до вимог закону та з врахуванням наявних у справі доказів.

Згідно ст.308 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно розписки від 18.11.2015 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 7500 доларів США та зобов'язався до 24.12.2015 року повернути йому грошові кошти в сумі 9000 доларів США.(а.с.8).

В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.2 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред"явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред"явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором - ч.1 ст.1051 ЦК України.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст.215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст.215 ЦК України та п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до роз"ясень, викладених у п.п.19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК) судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.05.2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто на його користь із ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики від 19.10.2015 року, 21.10.2015 року та 22.10.2015 року на загальну суму 23600 доларів США, що еквівалентно 639088 грн.

В апеляційній інстанції встановлено, що ОСОБА_1 після написання розписки у правоохоронні органи з приводу застосування до нього насильницьких дій з боку ОСОБА_2 не звертався, що ним не заперечується.

Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України - якщо договір позики має бути укладеним у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проаналізувавши матеріали справи та вимоги вищезгаданих норм законодавства, колегія судді вважає, що суд першої інстанції вірно оцінив пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_4 критично, оскільки вони містять протиріччя та розбіжності щодо місця написання ОСОБА_1 розписки від 18.11.2015 року. Із пояснень свідка ОСОБА_5 вбачається, що він не був безпосереднім очевидцем подій, які мали місце 18.11.2015 року, а про написання розписки йому відомо зі слів самого ОСОБА_1 Що ж стосуєтьсяґ пояснення свідка ОСОБА_4, то вони суперечать поясненням самого позивача, який вказує про те, що розписку 18.11.2015 року написано на квартирі у ОСОБА_4, де його протиправно утримував відповідач, а свідок вказує на те, що розписка була написана позивачем під час його перебування у лікувальному закладі.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального права, яким правильно встановлено правовідносини, що виникли між сторонами, а також те, що ОСОБА_1 не доведено факт застосування до нього насильницьких дій зі сторони відповідача при написанні розписки, чим спростовуються доводи апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Т.С. Парандюк