Справа № 305/394/17
Провадження по справі 2/305/476/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017 Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

судді Ємчук В.Е.

за участю: секретаря - Орос С.Ю.

відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 міської ради про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 міської ради про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним.

Позовні вимоги мотивує тим, що у 2016 році, вона довідалась, що частину земельної ділянки у неї вилучено і передано громадянину ОСОБА_1. 02 квітня 2009 року ОСОБА_3 міською радою в особі міського голови ОСОБА_4 на підставі рішення ОСОБА_3 міської ради, сорокової сесії п"ятого скликання від 12 березня 2009 року №655, було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ №431715, ОСОБА_1, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. За цим актом він є власником земельної ділянки, площею 0.1274 га, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Даний акт на земельну ділянку був виданий з грубим порушенням Земельного кодексу України. ОСОБА_3 міська рада своїм рішенням десятої сесії шостого скликання від 18 квітня 2011 року №126, вирішила внести зміни в рішення виконкому №33 від 23 квітня 1996 року "Про виділення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по вул. Довженка, 25, площею 0.0824 га ОСОБА_5В.", а саме в частині площі, замість 0.0824 га рахувати 0.0550 га, у зв"язку з тим, що на різницю (0.0274 га) гр. ОСОБА_1 виготовлено державний акт на право власності на землю на площу 0.0274 га. Таким чином, ОСОБА_3 міська рада без її відома та без її письмової згоди, вилучила частину земельної ділянки, яка знаходиться у її постійному користуванні та передала громадянину ОСОБА_1 в кількості 0.0274 га у приватну власність, а їй залишено тільки 0.0550 га. Вважає, що рішення ОСОБА_3 міської ради є незаконним, необгрунтованим, таким що порушує Конституцію України та протирічить нормам права. Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов"язані з реалізацією певних суб"єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб"єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Враховуючи те, що рішення ОСОБА_3 міської ради №33 від 23 квітня 1996 року, в яке було внесено зміни, є виконаним, оскільки земельну ділянку їй було виділено в натурі, нею вона користується за цільовим призначенням. Внесення будь-яких змін до нього, які б погіршували її становище, в тому числі землекористувача є незаконним. На підстві вищевикладеного просила державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №431715 від 02 квітня 2009 року, виданий на ім"я відповідача ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - визнати недійсним. Рішення дев"ятої сесії шостого скликання ОСОБА_3 міської ради№126 від 18 квітня 2011 року - скасувати. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь судовий збір в розмірі 640 гривень.

Позивач, ОСОБА_2, в судове засідання не з"явилася, однак 15.06.2017 подала через канцелярію суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі на підставі наявних матеріалів у даній справі. Просить суд її позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Крім того, 19.05.2017 позивач надала через канцелярію суду клопотання, в якому зазначає про те, що вона ознайомившись з поданим до суду запереченням в.п. міського голови м. Рахів - ОСОБА_6 та прооналізувавши дане заперечення, вважає що міська рада захищає інтереси ОСОБА_1 Міська рада видала державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій на той час знаходився її житловий будинок, який належить їй на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині, на підставі договору дарування посвідченого ОСОБА_3 ДНК 02.12.1994 за №1874. Міській раді достеменно було відомо, що за будинком закріплена земельна ділянка згідно будівельного паспорта. Крім того, міська рада останнім часом внесла зміни в рішення за 2011 рік, яким вилучила частину земельної ділянки площею 0.0274 га, а їй залишила тільки 0.0550 га, також нею не було погоджено суміжну межу. Тому просить суд звернути увагу на те, що ОСОБА_1 був виданий акт незаконно у 2009 році, а землю вилучили від неї в 2011 році.

Відповідач ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у запереченні.

В запереченні поданому 06.04.2017 (реєстрація канцелярією суду) відповідач ОСОБА_1 не визнає позовні вимоги з огляду на наступне. Оскаржуване рішення ОСОБА_3 міської ради дев"ятої сесії шостого скликання ОСОБА_3 міської ради №126 від 18 квітня 2011 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №431715 від 02 квітня 2009 року, виданий на імя ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд вже являлися предметом судового розгляду. ОСОБА_2 в 2011 році зверталася до Рахівського районного суду Закарпатської області з позовними вимогами про скасування: рішення 20 сесії 5 скликання ОСОБА_3 міської ради Закарпатської області №283 від 03.09.2007 р. "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, відміну та внесення змін у рішення", в частині надання дозволу ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку №23, господарських будівель та споруд по вул. Довженка у м. Рахів Закарпатської області; рішення 35 сесії 5 скликання ОСОБА_3 міської ради №551 від 24.10.2008 року "Про затвердження протоколів №11,12 засідання узгоджувальної комісії ОСОБА_3 міської ради від 15.09.2008 року та 23.10.2008 року про надання дозволу на виготовлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки" в частині затвердження протоколу №12 засідання узгоджувальної комісії ОСОБА_3 міської ради від 23.10.2008 р. по погодженню межі земельної ділянки згідно технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель площею 0,0274 га (274 м2) по вул. Довженка, 23 та надання дозволу на виготовлення правовстановлюючих документів на землю без погодження із сусідньою землекористувачем ОСОБА_2; рішення 36 сесії 5 скликання ОСОБА_3 міської ради №580 від 26.11.2008 року "Про затвердження протоколу постійної комісії з питань регулювання земельних відносин, охорони навколишнього середовища, рекреації та туризму" в частині затвердження протоколу засідання постійної комісії з питань регулювання земельних відносин, охорони навколишнього середовища, будівництва, рекреації та туризму від 26.11.2008 року; рішення 40 сесії 5 скликання ОСОБА_3 міської ради №655 від 12.03.2009 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та передачу їх у власність громадянам" в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та передачі ОСОБА_1 земельної ділянки розміром 0,0264 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; рішення 9 сесії 6 скликання ОСОБА_3 міської ради №126 від 18.04.2001 року "Про внесення змін в рішення" в частині внесення зміни в рішення виконкому №33 від 23.04.1996 року "про виділення земельних ділянок для сінокосіння, ведення особистого селянського господарства, обслуговування житлових будинків, а також про надання земельних ділянок при переході права на житловий будинок", за яким у підпункті 1 пункту 1.7 "площа - 824 кв.м." замінено словами "площею в межах існуючого землекористування" та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №431715 від 02.04.2009 року, виданий на ім"я ОСОБА_1Ю, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, пред"явленим до нього, ОСОБА_1, ОСОБА_3 міської ради. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011 в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, в тому числі відмовлено у скасуванні оскаржуваного рішення міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, належну йому ОСОБА_1. Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011 набуло законної сили 14.02.2012, при цьому було залишено в силі апеляційним судом Закарпатської області. Отже, спір з приводу законності прийняття ОСОБА_3 міською радою рішення №126 від 18 квітня 2011 року та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №431715 від 2 квітня 2009 року остаточно вирішений всіма судовими інстанціями, де визнані такими, що прийняті в межах повноважень та закону і не порушують прав позивача. Таким чином, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011 року, ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 14.02.2012, в силу ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення для вирішення заявлених позовних вимог в справі №305/394/17, що в свою чергу без додаткового дослідження доводять безпідставність, необґрунтованість заявлених позовних вимог. Разом з цим, позивач ОСОБА_2, достеменно знає про вказане рішення суду, яким вже вирішувалися вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку, які оскаржують наразі останньою, при цьому звертається до суду, зазначаючи, що про існування оскаржуваного рішення ОСОБА_3 міської ради №126 від 18 квітня 2011 року та державного акту на право власності на земельну ділянку вона дізналася у 2016 році, що є надуманим. Більше того, позивач до позовної заяви надає акт обстеження земельної ділянки від 09.12.2016, в якому вказано, що огорожа між нашими дворгосподарствами встановлена не по конфігурації, як відображено в державному акті, при цьому замовчує про акт складений земельною комісією ОСОБА_3 міської ради від 22 липня 2016 року, яким встановлено, що розміри земельної ділянки згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 2 квітня 2009 року, виданого на його ім"я, відповідають розмірам, встановленим при проведенні обмірів на місцевості. Крім того, його сусуднім землекористувачем являється ОСОБА_5 мешканець м. Рахів вул. Довженка, 25, що стверджується рішенням ОСОБА_3 міської ради від 18.04.2011 №126, які надані позивачем до позовної заяви, який до 2014 року перебував з позивачем в зареєстрованому шлюбі, який на даний час між ними розірваний. Тому, з наведеного виходить, що позивач не являється сусіднім землекористувачем, а відтак не є належним позивачем. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, які вже являлися предметом судового розгляду і не можуть бути повторно порушені, з підстав надуманих, голослівних припущень позивача.

Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради, в судове засідання не з"явився. Однак міський голова ОСОБА_7 09.06.2017 подав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути вказану справу без представників ОСОБА_3 міської ради. Позовні вимоги не визнають.

Крім того, 03.04.2017 (реєстрація канцелярією суду) в.п. міського голови ОСОБА_6 подано заперечення проти позовної заяви. В даному запереченні посилаються на те, щопредметом позовних вимог являється рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_3 міської ради дев"ятої сесії шостого скликання ОСОБА_3 міської ради №126 від 18 квітня 2011 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ№431715 від 02 квітня 2009 року, виданий на ім"я ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Ознайомившись з цими позовними вимогами, доказами, ОСОБА_3 міська рада не визнаю з огляду на таке. Оскаржуване рішення ОСОБА_3 міської ради дев"ятої сесії шостого скликання ОСОБА_3 міської ради №126 від 18 квітня 2011 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ№431715 від 02 квітня 2009року, виданий на імя ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд вже являлося предметом судового розгляду. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011 в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, в тому числі відмовлено у скасуванні оскаржуваного рішення міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, належну ОСОБА_1. Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011 набуло законної сили 14.02.2012, при цьому було залишено в силі апеляційним судом Закарпатської області. Отже, спір з приводу законності прийняття ОСОБА_3 міською радою рішення №126 від 18 квітня 2011 року та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №431715 від 2 квітня 2009 року остаточно вирішений всіма судовими інстанціями, де визнані такими, що прийняті в межах повноважень та закону і не порушують прав позивача. Таким чином, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011, ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 14.02.2012, в силу ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення для вирішення заявлених позовних вимог в справі №305/394/17, що в свою чергу без додаткового дослідження доводять безпідставність, необґрунтованість заявлених позовних вимог. Разом з цим, позивач ОСОБА_2, достеменно знає про вказане рішення суду, яким вже вирішувалися вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку, які оскаржують наразі останньою, при цьому звертається до суду, зазначаючи, що про існування оскаржуваного рішення ОСОБА_3 міської ради №126 від 18 квітня 2011 року та державного акту на право власності на земельну ділянку вона дізналася у 2016 році. На підставі вищенаведеного, відповідач ОСОБА_3 міська рада не визнає позовні вимоги ОСОБА_2 та просить відмовити у задоволенні позовних вимог, які вже являлися предметом судового розгляду і не можуть бути повторно порушені, з підстав надуманих, голослівних припущень позивача.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, взявши до уваги заперечення відповідачів та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, що передбачено ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України.

Згідно зі статтями 18-21 Земельного кодексу України земельний фонд України відповідно до цільового призначення поділяється на дев'ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління використання земельних ділянок.

Цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій. Цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонування земель, а також правового режиму відповідної категорії земель.

Відповідно до вимог ст. 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель та споруд.

У відповідності до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування, укладеного 2 грудня 1994 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5, з одного боку, як "Обдарованими", та ОСОБА_8, як "Даруватилем", та посвідченого нотаріусом ОСОБА_3 державної нотаріальної контори, позивач за первісним позовом та третя особа з самостійними вимогами являються співласниками житлового будинку №25, що по вул. Довженка у м. Рахів Закарпатської області.

Крім того судом встановлено, що напідставі рішення ОСОБА_3 міської ради сорокової сесії п"ятого скликання від 12.03.2009 р. №655 відповідачу ОСОБА_1 02 квітня 2009 рокувидано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ №431715, площею 0.0274 га, яка розташована по вул. Довженка, 23 в м. Рахів, Рахівського району, Закарпатській області, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_2 вказує на порушення її, як землекористувача права на земельну ділянку площею, 0.0824 га, яка розташована по вул. Довженка, 25 в м. Рахів, яке на її ж думку полягало у тому що на відповідачем ОСОБА_1 виготовлено Державний акт про право власності на земельну ділянку площею площею 0.0274 га.

При цьому, позивач в обгрунтування своїх позовних вимог, посилається на те, що відповідно до рішення виконкому ОСОБА_3 міської ради Закарпатської області №33 від 23.04.1996 року ОСОБА_5 виділено земельну ділянку площею 0.0824 га по вул. Довженка, 25 для обслуговування житлового будинку в постійне користування.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Незважаючи на вище наведену норму закону позивачем та її чоловіком не здійснено державну реєстрацію права власності чи права постійного користування на земельну ділянку, тобто у позивача ОСОБА_2 відсутній правовстановлювальний документ на земельну ділянку площею 0.0824 га по вул. Довженка, 25.

Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (обєднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; вищі навчальні заклади незалежно від форми власності; співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

З вище наведеної норми закону суд констатує, що чинним земельним законодавством, передбачено вичерпний перелік осіб, які можуть мати земельні ділянки у користуванні, і згідно з вище вказаною статею позивач ОСОБА_2 не може мати земельну ділянку на праві постійного користування.

Окрім цього ст. 126 ЗК України до 01.01.2013 року визначала, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК (в ред.1990 р.), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Отже, згідно положень земельного законодавства, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, виникнення права постійного користування земельною ділянкою повязується з наявністю трьох різних за змістом і проявом у часі юридичних фактів: одержання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; державна реєстрація цього документа; встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості).

Незважаючи на вище наведені норми закону як за старим ЗК України так і за чинним ЗК України позивачем не надано жодних доказів того, що нею виготовлено державний акт на право власності чи на право постійного користування землею. Межі земельної ділянки в натурі не встановлювалися.

В зв"язку з наведеним, суд приходить до висновку, що посилання позивача ОСОБА_2 про те, що у її постійному користуванні знаходиться земельна ділянка площею 0.0824 га по вул. Довженка, 25 не підтверджено жодним належним та допустими доказом.

Позивачем також не надано суду жодних доказів про те, що у неї виникло право власності чи користування на земельну ділянку площею 0,0274 га по вул. Довженка, 23 в м. Рахів Закарпатської області, яка зареєстрована на відповідача ОСОБА_1, та вказана земельна ділянка за розміром та конфігурацією є частиною земельної ділянки площею 824,0 м2 в м. Рахів по вул. Довженка, 25, яка виділена гр. ОСОБА_5 в постійне користування для обслуговування житлового будинку.

Між тим, суд критично оцінює посилання позивача ОСОБА_2 про те, що спірна земельна ділянка згідно будівельного паспорта була закріплена за житловим будинком, №25, що по вул. Довженка у м. Рахів Закарпатської області. На підтвердження даної обставини, позивачем не надано жодного доказу.

Посилання позивача у клопотанні від 19.05.2017 про те, що нею не погоджувались межі земельної ділянки відповідача, як на підставу для визнання недійсним державного акту суд вважає безпідставним виходячи з наступного.

В чинному законодавстві, що регулює земельні відносини, відсутній обов'язок землекористувача з надання згоди по встановленню меж суміжних земельних ділянок, й, зокрема, обов'язок надання такої згоди в примусовому порядку.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст.19 Конституції України).

Непогодження позивачем меж земельної ділянки є лише формою реалізації ним свого права.

Відповідне погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем повинно бути прийнято і враховано органами місцевого самоврядування при підготовці технічної документації із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку відповідача та при розгляді питання щодо надання спірної земельної ділянки у власність останньому, а відсутність погодження не може бути само собою підставою для відмови в отриманні ділянки у власність.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин вирішуються на пленарному засіданні ради - сесії з винесенням рішення. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у міста.

Суд не бере до уваги, як належний та допустимий доказ Акт обстеження земельної ділянки за адресою: м. Рахів, вул. Довженка, (біля будинку №25 "а") від 09.12.2016 та вважає що такий не може бути підставою для скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №431715 від 02 квітня 2009 року, оскільки відповідачем ОСОБА_1 надано суду Акт обстеження земельних ділянок по вул. Довженка №23 "а" та 25 "а" від 22.07.2016, згідно якого комісією встановлено, що розміри земельної ділянки згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.04.2009 року виготовленого на ім"я ОСОБА_1, відповідають розмірам встановленим при проведенні обмірів на місцевості.

Згідно ч.1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, а захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, в тому числі, шляхом визнання права та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.п.2,10 ч.2 ст.16 ЦК України).

Законодавець положеннями ч.ч.1,3 статті 152 Земельного кодексу України передбачає рівні умови захисту прав власності на земельну ділянку. Відповідно до положень частини 3 цієї ж статті Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Стаття 10 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає їх закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і у порядку, встановлених законом (ст.321 ЦК України).

Таким чином, суд вважає, що позивач ОСОБА_2 відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України не виконала обов'язок доказування, не надала жодних належних та допустимих доказів того, що виданий відповідачу ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ №431715 суперечить актам цивільного законодавства і порушує права позивача щодо володіння, користування чи розпорядження земельною ділянкою.

Стосовно позовних вимог позивача про скасування рішення 9 сесії 6 скликання ОСОБА_3 міської ради №126 від 18.04.2011 року, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що рішенням 9 сесії 6 скликання ОСОБА_3 міської ради №126 від 18.04.2011 року "Про внесення змін в рішення" в частині внесення зміни в рішення виконкому №33 від 23.04.1996 року "про виділення земельних ділянок для сінокосіння, ведення особистого селянського господарства, обслуговування житлових будинків, а також про надання земельних ділянок при переході права на житловий будинок", за яким у підпункті 1 пункту 1.7 "площа - 824 кв.м." замінено словами "площею в межах існуючого землекористування". Таким чином наразі за позивачем значиться земельна ділянка для обслуговування житлового будинку №25 по вул. Довженка в м. Рахів площею в межах існуючого землекористування.

Суд визнає, що відповідно до п.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Рішення про надання земельної ділянки є актом індивідуальної дії, має разовий характер та вичерпується його виконанням, тобто наданням державного акту на право власності на земельну ділянку.

Проте, як встановлено судом позивач ОСОБА_2 Державного акту на право постійного користування чи право власності на земельну ділянку згідно рішення ОСОБА_3 міської ради №33 від 23 квітня 1996 року не виготовлялла, земельна ділянка не зареєстрована із присвоєнням їй земельного кадастрового номеру. З огяду на ці обставини суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 міська рада вправі була вносити зміни в рішення, яке не було і на даний час не є виконаним.

Доводи позивача про те, що рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради №33 від 23.04.1996 року, в яке було внесено зміни, є виконаним, оскільки земельну ділянку було відведено в натурі, нею вона користуються за цільовим призначенням є голослівними та базуються на припущеннях і спростовуються матеріалами справи.

Крім того, судом встановлено, що оскаржуване рішення ОСОБА_3 міської ради дев"ятої сесії шостого скликання ОСОБА_3 міської ради №126 від 18 квітня 2011 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ№431715 від 02 квітня 2009 року, виданий на імя ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд вже являлися предметом судового розгляду.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011 по справі №2-16/11 у задоволенні зміненого позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_1, міськрайонного управління Держкомзему в місті Рахів і ОСОБА_3 районі, третя особа з самостійними вимогами: ОСОБА_5 про скасування рішень органу місцевого самоврядування та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку відмовлено в цілому, в тому числі, відмовлено у скасуванні оскаржуваного рішення міської ради №126 від 18 квітня 2011 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №431715 від 2 квітня 2009 року.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011 було залишено в силі апеляційним судом Закарпатської області та набуло законної сили 14.02.2012.

Отже, спір з приводу законності прийняття ОСОБА_3 міською радою рішення №126 від 18 квітня 2011 року та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №431715 від 2 квітня 2009 року остаточно вирішений всіма судовими інстанціями, де визнані такими, що прийняті в межах повноважень та закону і не порушують прав позивача.

Таким чином, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2011 та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 14.02.2012, в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення для вирішення заявлених позовних вимог в даній справі, що в свою чергу доводять безпідставність, необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Враховуючи вище наведене та зважаючи на обставини справи, ті докази, які були здобуті судом в ході розгляду справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

З огляду на відмову у задоволенні позову та у відповідності зі ст.88 ЦПК України суд відмовляє у стягненні з відповідача на користь позивача судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 5, 6, 10, 11, 58, 60, 88, 131, 154, 209, 212 215, 223, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 міської ради про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та скасування рішення ОСОБА_3 міської ради №126 від 18 квітня 2011 року - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено у судову палату з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ємчук В.Е.

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: Ємчук В.Е.