Справа № 750/7477/17
Провадження № 2/750/2006/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі судді Коверзнева В. О.,

з участю: секретаря судового засідання Мачачі І. П., відповідача;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

04.08.2017 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 01.03.2010 року в сумі 13660 грн 59 коп. та 1600 грн у відшкодування понесених судових витрат; в обґрунтування позову послався на порушення відповідачем умов кредитного договору, в частині дотримання строків розрахунків.

Позивач просив розглянути справу за відсутності його представника.

У судовому засіданні відповідач позов не визнав. Він пояснив, що 01.03.2010 року як фізична особа-підприємець відкрив у позивача картковий рахунок для зарахування на нього коштів клієнтів, які отримував за надані клієнтам послуги з ремонту транспортних засобів. У 2013 році він припинив свою підприємницьку діяльність, проте до 2014 року продовжував надавати платні послуги і отримані від своєї діяльності кошти зараховував на платіжну картку, видану позивачем. Зараховані на платіжну картку грошові кошти вважав власними і використовував на особисті потреби. Наміру відкривати кредитний рахунок і позичати у позивача кредитні кошти ніколи не мав і з відповідною заявою до позивача не звертався. Крім того, позивач не повідомляв його про зміну умов договору і надання в користування кредитних коштів, а тому вважає, що позивач встановив кредитний ліміт і нараховував проценти та штрафні санкції безпідставно.

Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини.

Як випливає з наданої позивачем копії заяви відповідача (а. с. 6), 01.03.2010 року відповідач звернувся до позивача із заявою про відкриття карткового рахунку і випуск особистої картки з кредитним лімітом 0 грн.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За приписом частини першої статті 627 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Суд констатує, що твердження відповідача повністю підтверджуються змістом поданої ним до позивача заяви від 01.03.2010 року, в якій не йдеться про надання йому кредиту, не визначено суму кредиту або розмір кредитного ліміту, а також строк і розмір плати за користування кредитними коштами; з поданої заяви лише вбачається, що відповідач просив позивача відкрити йому картковий рахунок і видати платіжну картку для власних потреб з кредитним лімітом 0 грн (а. с. 6, 6 зв.).

Зазначене дає суду підстави для висновку про те, що 01.03.2010 року між сторонами не було досягнуто домовленості з приводу надання позивачем відповідачу кредиту, а також суми кредиту, розміру плати за користування кредитними коштами, порядку та строку їх повернення.

З приєднаного до справи розрахунку заборгованості (а. с. 4, 5) випливає, що позивач вперше надав відповідачу в користуванні кредитні кошти 26.09.2013 року шляхом зарахування на картковий рахунок 915 грн. Таким чином, позивач в односторонньому порядку та без згоди відповідача суттєво змінив умови договору карткового рахунку від 01.03.2010 року, поклавши на відповідача додаткові зобовязання щодо сплати відсотків за користування кредитом і можливої неустойки, без згоди останнього. В той же час, позивач не проінформував відповідача про суттєву зміну умов договору та надання йому кредиту, тому відповідач, користуючись кредитними коштами, не був достовірно обізнаний про їх походження, вважаючи отримані кошти власними.

Та обставина, що відповідач погодився виконувати Умови і правила надання позивачем банківських послуг (а. с. 7-12; далі Правила) не свідчить про надання ним згоди на отримання кредиту, тому як ці правила носять загальний характер і визначають умови здійснення як вкладних так і кредитних операцій. До того ж, пунктом 3.1 Правил передбачено, що доказом укладення договору є не лише Заява клієнта але й підписана ним ОСОБА_2, що є невідємною частиною договору. Втім, позивач не надав суду копію підписаної відповідачем ОСОБА_2.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів укладення ним з відповідачем кредитного договору, що виключає можливість стягнення з відповідача процентів, комісії та неустойки, які мають договірну природу.

З цих міркувань, позивач безпідставно зараховував внесені відповідачем на платіжну картку грошові кошти, загальна сума яких становить 9793 грн 32 коп. і значно перевищує суму кредитного ліміту, на погашення нарахованої комісії, пені та штрафів, а також як плату відсотків за користування кредитом.

За таких обставин, предявлений позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 10, 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області протягом 10 днів з дня його проголошення в порядку, встановленому статтею 294 ЦПК України.

Суддя В. О. Коверзнев