АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення та вселення - задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні будинком АДРЕСА_2, які чинить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 шляхом вселення її в квартиру.

Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні будинком АДРЕСА_2 та надати їй ключі від квартири.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_2, які чинить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 шляхом вселення її в квартиру та зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні будинком АДРЕСА_2 та надати їй ключі від квартири.

Посилається на те, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_5 Будь-яких прав на спірний житловий будинок відповідачі не мають та перешкоджають позивачу як власнику вказаного будинку володіти та користуватись ним, шляхом встановлення замків та відмовляються надати ключі позивачу. Враховуючи викладене позивач вимушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. 29.05.2008 року та зареєстрованого в реєстрі під № 466/2008 ОСОБА_3 належить на праві власності 62/200 частин житлового будинку під АДРЕСА_2.

На підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори 12.01.1999 року та зареєстрованого в реєстрі під № 3-82 ОСОБА_5 належить 38/100 частин житлового будинку під АДРЕСА_2.

З технічного паспорта вбачається, що вказане домоволодіння складається з двох квартир, які мають окремі входи, а саме квартира АДРЕСА_1. та квартира АДРЕСА_2.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є синами ОСОБА_5, який є співвласником вказаного домоволодіння і чинять перешкоди у користуванні позивачем належним їй майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Враховуючи вищевикладене, з'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що ухваливши рішення на користь позивача суд першої інстанції надав перевагу позивачеві над іншими співвласниками будинку, фактично передавши у користування певну частину будинку, право на яке належить всім співвласникам будинку, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. 29.05.2008 року та зареєстрованого в реєстрі під № 466/2008 ОСОБА_3 належить на праві власності 62/200 частин житлового будинку під АДРЕСА_2 (а.с.9).

Згідно договору дарування посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори 12.01.1999 року та зареєстрованого в реєстрі під № 3-82 ОСОБА_5 належить 38/100 частин житлового будинку під АДРЕСА_2 (а.с.11).

25.04.2017 року ОСОБА_1 зареєстровано за ним право власності на 62/200 частки житлового будинку АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.05.2012 року (а.с.66,67,68).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, вказаний будинок складається з двох частин (квартири № 1 та квартири № 2), які мають окремі входи (а.с.15-20).

Апеляційному суду ОСОБА_3 пояснила, що у квартирі АДРЕСА_1, площею 33,8 кв.м., з якої жила площа становить 12,3 кв.м, що фактично становить 38/100 частин всього будинку і фактично належить синові ОСОБА_3 - ОСОБА_5, проживає вона та її син.

До квартири АДРЕСА_2, площею 48,6 кв.м, жила площа якої становить 9,8 кв.м, ОСОБА_3, як власник 62/200 частин всього будинку, доступу не має, оскільки відповідачі закрили приміщення на замок та відмовляються надати їй ключі від квартири.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення її прав відповідачами, які в будинку не проживають та не чинять перешкод в користуванні ним, колегія суддів оцінює критично.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

ОСОБА_3 зазначає, що вона неодноразово зверталася до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з проханням надати можливість повноцінно користуватися будинком, співвласником якого вона є на законних підставах. Відповідачі відмовляються в добровільному порядку надати доступ до квартири АДРЕСА_2, у результаті чого вона змушена проживати разом з сином, займаючи фактично лише 38/100 частин всього будинку.

Будь-яких домовленостей про порядок володіння та користування будинком між співвласниками цього будинку немає, будь-які судові рішення з приводу порядку користування будинком відсутні.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови Пленуму № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Оскільки відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою, а саме: не дають можливості потрапити до спірного житлового приміщення та проживати в ньому, відмовляються надати ключі від квартири, суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 позбавлена можливості користуватися своєю власністю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді