Ухвала

іменем україни

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації, комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування штатного розкладу та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати штатний розклад комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» у повній редакції, як такий, що не відповідає чинному законодавству, визнати незаконними та скасувати накази комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» від 13 травня 2015 року № 114-АД «Про деякі питання функціонування центру», від 15 червня 2015 року № 167-Ад «Про наступне звільнення працівників комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників», які стосуються проведення реорганізації у зазначеному закладі, визнати незаконним та скасувати наказ від 01 грудня 2015 року № 399-К про його звільнення, поновити на посаді завідувача за фахом «епідеміологія», стягнути з директора комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 70 тис. грн, з головного бухгалтера - у розмірі 25 тис. грн та з особи, яка затверджувала новий штатний розклад в Департаменті охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації, - у розмірі 5 тис. грн, стягнути з комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» компенсацію за вимушений прогул у розмірі 44 215 грн 47 коп., кошти за надання юридичної допомоги у розмірі 10 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 01 жовтня 2004 року до 01 грудня 2015 року він працював на посаді завідувача відділом профілактичної, організаційно-методичної роботи та епідеміологічного моніторингу комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом».

Наказом від 15 червня 2015 року «Про організаційну структуру комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» відділ профілактичної, організаційно-методичної роботи та епідеміологічного моніторингу та посаду завідувача цього відділу ліквідовано.

08 червня 2015 року на засіданні ліквідаційної комісії йому було запропоновано посаду шофера, від якої він відмовився, а 11 червня 2015 року - посаду помічника лікаря-епідеміолога, від якої він також відмовився, оскільки вказана посада не відповідає рівню його освіти.

Наказом від 01 грудня 2015 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає звільнення незаконним, оскільки в силу ст. 42 КЗпП України він має переважне право на залишення на роботі як більш кваліфікований працівник із тривалим безперервним стажем на даному місці роботи, який має вишу кваліфікаційну категорію за фахом епідеміологія, великий стаж роботи, та є інвалідом другої групи.

Посилаючись на наведені вище обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 21 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Судами встановлено, що з 01 жовтня 2004 року ОСОБА_3 працював на посаді завідувача відділом профілактичної, організаційно-методичної роботи та епідеміологічною моніторингу комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом».

Відповідно до письмових вказівок Департаменту охорони здоров'я Київської обласної адміністрації, викладених в листі від 23 січня 2015 року № 1-06-203 та методичних рекомендацій Державної установи «Український центр контролю за соціально небезпечними хворобами Міністерства охорони здоров'я України (лист від 20 квітня 2015 року № 788), керівником комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» у межах його компетенції, визначеної підпунктами 6.4.10 та 6.4.11 Статуту комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом», прийнято рішення про наступне скорочення штату працівників.

Наказом директора комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» від 15 червня 2015 року № 17-ЛД «Про організаційну структуру комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» затверджено нову організаційну структуру закладу.

Наказом від 15 червня 2015 року № 167-Ад «Про наступне звільнення працівників комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» у зв'язку зі скороченням чисельності або штату працівників» ОСОБА_3 було письмово попереджено про звільнення з займаної посади з 19 серпня 2015 року та наказом від 01 грудня 2015 року № 399-К звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відбулося з дотриманням вимог чинного трудового законодавства України, а саме ст. 49-2 КЗпП України. У відповідача відбулась зміна організаційної структури та зміна штатного розпису, внаслідок чого відбулось скорочення посад, у тому числі й посада завідувача відділу профілактичної, організаційно-методичної роботи та епідеміологічного моніторингу, лікаря-епідеміолога, яку обіймав позивач.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Судами встановлено, що позивач був повідомлений про можливе звільнення не пізніше ніж за два місяці відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України та одночасно йому було запропоновано працевлаштування на іншу роботу у комунальному закладі «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» на всі вакантні посади.

Сам позивач у заяві на адресу директора комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» ОСОБА_4 зазначав, що ознайомлений із вакантними посадами та відмовився від їх зайняття.

Крім того, за заявою позивача Територіальною державною інспекцією з питань прані у Київській області здійснено перевірку, за результатами якої було складено акт, згідно з висновками якого в діях керівника комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» не було виявлено порушень норм законодавства про працю щодо порядку запланованого вивільнення працівників, у тому числі й відносно ОСОБА_3

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням ст. 49-2 КЗпП України.

ОСОБА_3, звертаючись до суду, посилався на те, що при його звільненні відповідачем не було ураховане його переважне право на залишення на роботі.

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що посада, яка виключалася із штатного розкладу - завідувач відділом профілактичної, організаційно-методичної роботи та епідеміологічного моніторингу комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом», була одна, її займала лише одна особа - позивач, а тому не було перед ким визначати його переважне право.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, суди відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку (ст. 212 ЦПК України), дійшли вірного висновку про відмову у позові ОСОБА_3

Вказаним обставинам та наданим сторонами доказам судами надано належний правовий аналіз, що обґрунтовано відображено у мотивувальній частині оскаржуваних заявником судових рішень.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик