Справа № 446/245/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/3082/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. Категорія: 30
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 16 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5, як законний представник малолітньої ОСОБА_6, звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, за участі третіх осіб Служби у справах дітей Кам'янка-Бузької РДА та ОСОБА_7 про стягнення 500 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її батька.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_5, як законного представника малолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_3, за участі третіх осіб Служби у справах дітей Кам'янка-Бузької РДА та ОСОБА_7, про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь малолітньої ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1.) законним представником якої є її мати ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) 100 000,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю її батька ОСОБА_8. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави Україна суму судового збору у розмірі 1000,00 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ч. 3 ст 135 КК України передбачає кримінальну відповідальність за залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, якщо вони спричинили смерть особи або інші тяжкі наслідки, тобто коли між залишенням у небезпеці людини та настанням смерті є причинний зв'язок. Проте ОСОБА_3 був засуджений за ч. 1 ст. 135 КК України, яка не передбачає причинного зв'язку між залишенням у небезпечному для життя стані людини та настанням смерті, а відтак між діями, які виразились у залишенні відповідачем на місці дорожньо - транспортної пригоди ОСОБА_8 та смертю останнього, причинного зв'язку немає. Також зазначає, що суду було надано постанову про закриття кримінального провадження за фактом дорожньо - транспортної пригоди під час якої 29.04.2012 року, внаслідок наїзду автомобіля загинув ОСОБА_8 Зі змісту даної постанови вбачається, що дана ДТП сталася внаслідок дій самого ОСОБА_8, а в діях відповідача відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, в тому числі відсутня об'єктивна сторона даного злочину, а отже відсутній причинний зв'язок між діями ОСОБА_3 та настанням даної ДТП, і відповідно відсутній причинний зв'язок між його діями і настанням смерті. Крім цього, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, відповідно до ст. 1193 ЦК України, не в повній мірі врахував обставин грубої необережності потерпілого, а саме не врахував, що ОСОБА_8 також перебував у стані алкогольного сп'яніння. З вищенавещених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь малолітньої ОСОБА_6, законним представником якої є її мати, ОСОБА_9, 25 000 грн. моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_8

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, проаналізувавши фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до висновку, що позивачка правомірно просить суд відшкодувати моральну шкоду, так як ОСОБА_10, який є батьком малолітньої ОСОБА_6, помер внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - автомобіля "Пежо Партнер" р.н. НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_3, а відтак, між моральною шкодою, яка завдана малолітній ОСОБА_6 та дією джерела підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_3, є причинно-наслідковий зв'язок, що доводиться вироком суду від 10.10.2012р., який набрав законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У ч.2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як зазначено у п. 4 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Вироком Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 10.10.2013р., який не оскаржений та набрав законної сили, ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України і йому було призначено покарання у виді 1 рік обмеження волі із іспитовим строком 1 рік.

Цим вироком встановлено, що 29.04.2012р. близько 02:40 хв. ОСОБА_3 керуючи в стані алкогольного сп'яніння автомобілем "Пежо Партнер" р.н. НОМЕР_1 та рухаючись автодорогою сполученням Львів-Луцьк в напрямку м. Львова, при проїзді ділянки дороги в районі 9км.+965м., що в с. Жовтанці Кам'янка-Бузького району Львівської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 Внаслідок наїзду останній отримав тілесні ушкодження та після його доставки до Кам'янка-Бузької ЦРЛ від отриманих травм помер.

Постановою про закриття кримінальної справи від 19.09.2012р. стверджується, що кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 286 КК України закрито за відсутністю в його діях складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно цієї постанови, при отриманих слідством вихідних даних водій ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути скоєння наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є факт виходу пішохода на проїзну частину дороги на такій віддалі до автомобіля "Пежо Партнер" р.н. ВС 1183АТ, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду.

Із заяви ОСОБА_7 від 06.11.2015р., який був визнаний потерпілим у кримінальній справі, як рідний брат ОСОБА_8, видно, що такий отримав грошове відшкодування у розмірі 40 тис. грн. від ОСОБА_3, як компенсацію за завдану моральну та матеріальну шкоду, завдані збитки в результаті ДТП, яка сталася 28.04.2012р. в с. Жовтанці.

Звернувшись з позовом про відшкодування доньці померлого завданої моральної шкоди, ОСОБА_5, діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, просить стягнути моральну шкоду на користь доньки, оскільки в кримінальному провадженні донька ОСОБА_8 не була визнана потерпілою, а позивачка, як мати, будучи законним представником малолітньої доньки, не була учасником кримінального провадження, а відтак моральна шкода, завдана внаслідок ДТП в порядку кримінального провадження їй не відшкодовувалась.

Судом першої інстанції безспірно встановлено і це підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 10.11.2008р., що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і її батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_5

ОСОБА_8 помер 29.04.2012р., про що свідчить копія свідоцтва про його смерть виданого повторно НОМЕР_3 від 27.02.2014р.

Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов вірного висновку про правомірність вимог про відшкодування моральної шкоди, так як ОСОБА_10, який є батьком малолітньої ОСОБА_6 помер внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - автомобіля "Пежо Партнер" р.н. НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_3 Таким чином, суд встановив, що між моральною шкодою, яка завдана малолітній ОСОБА_6 та дією джерела підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_3С.Ю, є причинно-наслідковий зв'язок, що підтверджується вироком суду від 10.10.2012р., який набрав законної сили.

Суд першої інстанції виходив з того, що за правилами ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки вироком суду від 10.10.2013 р. встановлено, що ОСОБА_3, керуючи автомобілем у стані алкогольного сп'яніння здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 від чого і настала смерть останнього, цих обставин було достатньо для суду, щоб визначити обов'язок відповідача здійснити відшкодування, які визначені законом.

Суд підставно відхилив посилання сторони відповідача щодо відсутності причинного зв'язку між діями відповідача та смертю ОСОБА_8, оскільки його дії кваліфіковані за ч.1 ст. 135 КК України, поскільки сам факт кваліфікації дій ОСОБА_3 за ст. 135 КК, а не за ст. 286 КК України не виключає відповідальність його за цивільно-правовими наслідками, які настали в результаті його неправомірних кримінально карний дій.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Оцінюючи розмір завданої моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з положень ч.3 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом взято до уваги роз»яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції взяв до уваги п. 6.4. Методичних рекомендаціях Листа Мінюсту від 13.05.2004р. N 35-13/797 "Відшкодування моральної шкоди", у яких ззагачено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який зважаючи на те, що сам факт смерті батька для малолітньої ОСОБА_6 при встановлених обставинах справи, свідчить про завдання їй моральної шкоди, яка полягає у її душевних стражданнях, яких вона зазнала, і її вимушених негативних життєвих змінах, оскільки вже у віці 4 роки втратила батька, рідної, близької та дорогої для неї людини. Суд вважав, що оцінити розмір таких душевних страждань та вимушених життєвих змін малолітньої ОСОБА_6 об'єктивно неможливо, так як таке поняття як "життя людини" не може бути оцінено будь-яким матеріальним виміром і є в будь-якому випадку вищим за нього. Суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди керувався засадами розумності, виваженості та справедливості, з метою забезпечення належної сатисфакції у відносинах сторін, та окрім самого факту завдання моральної шкоди позивачам, врахував також права та інтереси відповідача.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд відповідно до ст. 1193 ЦК України врахував, що мала місце груба необережність потерпілого, оскільки як видно із постанови про закриття кримінальної справи від 19.09.2012р., яка грунтується на відповідних висновках автотехнічної експертизи, причиною ДТП є факт виходу пішохода на проїзну частину на такій відстані до автомобіля, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду, а також врахував той факт, що водій автомобіля, відповідач по справі, знаходився у стані алкогольного сп'яніння та ту обставину, що залишив ОСОБА_8 після ДТП без допомоги, і тому вважав, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_6, з врахуванням вищенаведених встановлених обставин, слід визначити 100 000,00 грн., так як донька покійного ОСОБА_8 - ОСОБА_6 на момент завдання шкоди та на момент розгляду справи є малолітньою, а тому душевні страждання та вимушеність її життєвих змін, у зв'язку із втратою батька є тяжкими, а час та зусилля, необхідні для відновлення її повноцінного життя є довгим та складним.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір моральної шкоди, який просить відшкодувати законний представник малолітньої ОСОБА_6, є значно завищеним спростовується вищенаведеним, а також тим, що рідному братові ОСОБА_8 - ОСОБА_7 ОСОБА_3. відшкодував 40000.00 грн. На думку колегії суддів, рідна дочка, якій на момент ДТП виповнилося всього 4 роки, для якої втрата батька, рідної та близької, дорогої для неї людини, є безцінною втратою, оскільки вона на все життя залишилися без рідного батька.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.