У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Іваненко Ю.Г.,Маляренка А.В.,
Леванчука А.О.,Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про витребування майна, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 13 травня 2016 року,
в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року прокурор м. Миколаєва звернувся в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до суду з позовом, у якому зазначав, що рішенням Миколаївської міської ради від 04 квітня 2013 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж в натурі земельної ділянки, площею 910 кв. м, по АДРЕСА_1, яку цим же рішенням передано у власність ОСОБА_7 Згідно договору купівлі-продажу від 08 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, остання придбала вказану земельну ділянку. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2015 року визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 04 квітня 2013 року. На його думку, зазначена земельна ділянка вибула поза волею територіальної громади м. Миколаєва, відтак підлягає поверненню.

Просив на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача - ОСОБА_6 на користь територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13 травня 2016 року, позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_6 на користь територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку, площею 910 кв. м, нормативною грошовою оцінкою 115 115 грн по АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзіпредставник ОСОБА_6 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 910 кв. м, яка розташована по вулиці АДРЕСА_1, за договором купівлі-продажу придбана ОСОБА_6 в особи, яка не мала права її відчужувати, у зв'язку із тим, що вона вибула з володіння територіальної громади міста Миколаєва не з волі останньої, оскільки була передана органом місцевого самоврядування у приватну власність з порушеннями вимог закону, що встановлено судовими рішеннями, про що відповідач не знала і не могла знати, відтак позивач має право витребувати це майно від відповідача, як добросовісного набувача.

Судами встановлено, що згідно з п. п. 7, 7.1 розділу 3 рішення Миколаївської міської ради від 04 квітня 2013 року № 27/46 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) та передано у власність ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 910 кв. м, у тому числі 910 кв. м під прибудинковою територією, з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вулиці АДРЕСА_1 (а. с. 11).

ОСОБА_7, зареєструвавши за собою право власності на спірну земельну ділянку, в подальшому, за договором купівлі-продажу від 08 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Стадніченком С.А., відчужила її ОСОБА_6

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2015 року у справі за позовом прокурора міста Миколаєва в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та зобов'язання повернути земельну ділянку, скасування державної реєстрації, яке набрало законної сили, визнано незаконними та скасовано п. п. 7, 7.1 розділу 3 рішення Миколаївської міської ради від 04 квітня 2013 року № 27/46 щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж та передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 910 кв. м, під прибудинкову територію з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по вулиці АДРЕСА_1. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 19 квітня 2013 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області (а. с. 12−26).

При цьому, вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що рішення Миколаївської міської ради не відповідає вимогам закону щодо погодження проекту землеустрою зі структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, водного фонду - з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, які, враховуючи розташування спірних земельних ділянок у нормативно встановленій прибережній захисній смузі р. Інгул, є обов'язковими.

Вказано, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16.

Колегія суддів вважає, що вказана правова позиція не відповідає вимогам чинного законодавства та відступає від неї, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 172 ЦК України передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

Таким чином, територіальна громада як власник об'єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

З наведених норм чинного законодавства можна зробити висновок, що орган місцевого самоврядування, у даному випадку Миколаївська міська рада, обрана відповідно до вимог чинного законодавства, повноваження якої ніким не оспорюються, здійснює цивільні права та обов'язки відповідної територіальної громади.

Оскільки на території міста до повноваження міської ради належить розпорядження землями територіальних громад, що передбачено п.а ч.1 ст.12 ЗК України, Миколаївська міська рада вирішуючи питання про надання земельної ділянки фізичній особі, діяла у межах вказаних повноважень і виявила волю територіальної громади у відповідному рішенні, оскільки іншого порядку волевиявлення чинним законодавством не передбачено.

Порушення порядку узгодження документів при передачі у власність земельної ділянки, встановлене рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2015 року, не свідчить про те, що рішення органу місцевого самоврядування прийняте без його волі, оскільки з рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2015 року, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 03 вересня 2015 року вбачається, що саме орган місцевого самоврядування, як орган, який наділений повноваженнями розпоряджатися землями територіальної громади у межах населеного пункту, розпорядився земельною ділянкою, яка перебувала у межах населеного пункту, але при цьому порушив вимоги і процедуру реалізації свого права розпорядження землями комунальної власності.

Висновок, що певні рішення органу місцевого самоврядування, у даному випадку Миколаївської міської ради, свідчать про волевиявлення територіальної громади, а де-які, які у наступному визнаються нечинними у зв'язку з порушенням радою процедури підготовки питань, винесених на розгляд сесії, не відповідає загальним засадам правової визначеності, оскільки будь-який суб'єкт правовідносин не може бути впевненим щодо обсягу своїх прав та обов'язків, урегульованих відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, оскільки відкриває широкий простір для зловживання та ставить споживачів послуг такого органу у невизначене правове становище.

За таких обставин посилання суддів на п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України є неправильним, так як у даному випадку воля власника, від імені якого діяла Миколаївська міська рада, наявна і закріплена у відповідному рішенні цієї ради. Інтереси ОСОБА_6, яка визнана судами добросовісним набувачем, захищаються від протиправного позбавлення майна нормами ст. ст. 387, 388 ЦК України, якими передбачено вичерпний перелік випадків витребування майна у добросовісного набувача, який не має нести тягар негативних наслідків і майнових втрат за протиправні дії органу місцевого самоврядування.

За таких обставин, суди, у порушення вимог ст. ст. 212−214, 316 ЦПК України, зазначене не врахували та дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

Враховуючи, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушили вимоги матеріального та процесуального права, що потягло ухвалення судових рішень, які не відповідають вимогам ст. ст. 212−214, 316 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 13 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:О.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак