Справа №489/7918/15-ц 26.09.2017 26.09.2017 26.09.2017
Провадження №22-ц/784/1604/17
Справа № 489/7918/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Губницький Д.Г.
Провадження № 22ц-784/1604/17 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

26 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю:

- представника позивача Лади Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2017 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Банк звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк зазначав, що 31 жовтня 2007 року між ним і ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого Банк надав ОСОБА_3 55 000 дол. США, а останній зобов'язався повернути вказану суму грошових коштів у строк та на умовах договору про іпотечний кредит.

У забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 11 грудня 2015 року склала 16 226, 89 дол. США.

Вказану заборгованість Банк просив стягнути з відповідача.

Під час розгляду справи, Банк збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором, яка утворилась станом на 22 серпня 2016 року в розмірі 16004,65 дол. США, з яких: 14582,70 дол. США - заборгованість по основному боргу; 1358,71 дол. США - заборгованість по процентам; 63,24 дол. США - заборгованість з комісії та 56336 грн. 47 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, а також 3% річних, що становить 8 145 грн. 45 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2017 року позов Банку задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний Банк України» 16004, 65 дол. США, 56 336 грн. 47 коп. - пені, 3% річних, що становить 8 145 грн. 45 коп. та 7048 грн. 01 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування осудом обставин справи.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом установлено, що 31 жовтня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» ( правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України) і ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого Банк надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 55 000 дол. США на строк до 31 жовтня 2027 року на придбання квартири, а останній зобов'язався повернути вказану суму грошових коштів у строк та на умовах договору про іпотечний кредит.

У забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1

Відповідач умов кредитного договору належним чином не виконував, кредит своєчасно не погашав і тому утворилась заборгованість.

27 серпня 2015 року Банк направив вимогу відповідачу про дострокове виконання зобов'язань за договором та попередив про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу, який станом на 26 серпня 2015 року становив 15 665,83 дол. США.

Станом на 11 грудня 2015 року заборгованість за кредитним договором погашена не була, у зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Як зазначено в ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з п.4.2.2 умов укладеного між сторонами договору про іпотечний кредит Банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань.

Отже, повідомивши боржника про повернення кредитних коштів та сплату процентів, по закінченню строку вказаного у вимозі позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно наданого Банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_3 за вказаним договором про іпотечний кредит станом на 22 серпня 2016 року становить 16004,65 дол. США, з яких: 14582,70 дол. США - заборгованість по основному боргу; 1358,71 дол.США - заборгованість по поцентам; 63,24 дол. США - заборгованість з комісії та 56336 грн. 47 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування правових підстав для стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що зобов'язання за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 не виконав, суд в межах позовних вимог, як це передбачено ст. 11 ЦПК України, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь Банку 3% річних від простроченої суми боргу, що склало 8 145 грн. 45 коп.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що умови кредитного договору не відповідали його реальному волевиявленню та вимогам закону, так як банк приховав від нього під час укладення кредитного договору повну та об'єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, не повідомив про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, чим ввів його в оману, є необґрунтованими.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти ( споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів,їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як видно із матеріалів справи, підписанню сторонами договору про іпотечний кредит передувала процедура погодження його умов. Відповідач до отримання кредиту був повідомлений про умови кредитування, йому надавалася необхідна інформація про розмір відсоткової ставки, тип відсоткової ставки, перелік супутніх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, перелік супутніх витрат, пов'язаних з наданням кредиту, відомості про максимальний строк кредитування та форму платежів.

Своїм підписом ОСОБА_3 підтвердив, що ознайомлений з усіма наявними в установі Банку умовами кредитування, відмінностями між ними, вартістю супутніх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та отримав всі необхідні роз'яснення (а.с.18).

Із змісту кредитного договору, графіку платежів видно, що відповідач був ознайомлений із щомісячними платежами, які повинні сплачуватись після отримання кредиту, власноручно підписавши графік погашення кредиту та відсотків, із якого вбачається сукупна вартість належного до повернення кредиту разом із відсотками за його користування.

Підписанням договору про іпотечний кредит без будь-яких застережень та отриманням кредитних коштів відповідач тим самим підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору (а.с.19 -27).

Таким чином, відповідач отримав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору.

Як видно із матеріалів справи, з часу укладання договору і до 2015 року відповідач виконував його умови, сплачуючи щомісяця платежі за ним.

При цьому відповідач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору.

Доводи викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що Банк не попередив відповідача про валютні ризики, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за змістом статей 1046 та 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, ОСОБА_3 мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в країні та враховуючи динаміку зміни курсів гривні та її девальвації. Обравши кредит в іноземній валюті з меншою процентною ставкою, ніж в гривні, відповідач на той час вважав ці умови для себе більш вигідними та справедливими.

Отже, відсутні підстави вважати, що договір укладено на умовах, які погіршують становище відповідача.

Щодо посилань відповідача на недотримання Банком вимог валютного законодавства, то ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Конституція не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно із ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

У відповідача наявна генеральна банківська ліцензія № 148 від 05 жовтня 2011 року та додаток до генеральної ліцензії, видані Національним банком України на право здійснення валютних операцій (а.с.7,8). А тому посилання відповідача на те, що надання Банком кредиту в іноземній валюті суперечить діючому законодавству, є помилковим.

Доводи апеляційної скарги про те, що нарахування банком щомісячної комісії за надання кредиту в розмірі 0,3% не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідачем не оспорювалися окремі пункти кредитного договору, які він вважає несправедливими.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :