У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Євграфова Є.П., Леванчук А.О.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лєон», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Комбіо», Партнерство з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», про звернення стягнення на предмет іпотеки,за касаційною скаргою ОСОБА_8 та її представників: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, на заочним рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лєон» (далі - ТОВ «Лєон»), у якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі договору від 18 листопада 2011 року, а саме на: квартиру АДРЕСА_1 на рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Лєон» у розмірі 5 619 201 грн 87 коп. шляхом визнання права власності за ОСОБА_6 на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач у порушення укладеного кредитного договору від 15 грудня 2010 року не виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року, позовні вимоги задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, у рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Лєон» у розмірі 5 619 201 грн 87 коп. шляхом визнання права власності за ОСОБА_6 на вказаний предмет іпотеки.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 та її представники: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 15 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Камбіо» (далі - ПАТ «Банк Камбіо») та ТОВ «Лєон» укладено генеральну кредитну угоду № 600/02-2010, відповідно до п. 1.1 якої загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за кредитами, наданими у межах даної угоди, не повинен перевищувати 1 400 000 доларів США. Строк дії угоди - до 14 грудня 2015 року (а. с. 9−13, т. 1).

18 листопада 2011 року додатковою угодою до генеральної кредитної угоди від 15 грудня 2010 року № 600/02-2010 розмір кредитної лінії збільшено до 1 510 000 грн (а. с . 15, 16 т. 1).

29 листопада 2013 року додатковою угодою до генеральної кредитної угоди від 15 грудня 2010 року № 600/02-2010 розмір кредитної лінії збільшено до 1 507 000 грн (а. с. 17, т. 1).

На виконання генеральної кредитної угоди від 15 грудня 2010 року № 600/02-2010 укладено кредитний договір від 15 грудня 2010 року № 601/02-2010, згідно з яким відкрито відновлювальну кредитну лінію у розмірі 400 000 доларів США на добудову басейну, зі сплатою 15 % річних та 1 % одноразової комісії за обслуговування кредитного рахунку. Термін вибірки кредиту - 3 місяці, дата повернення кредиту - 14 грудня 2015 року. Кредит повертається за графіком. Відповідно до п. 1.3 договору зобов'язання забезпечуються згідно з умовами генеральної кредитної угоди іпотекою чотириповерхового приміщення спортивно-оздоровчого комплексу «Легіон», що знаходиться за адресою: вул. Овнатаняна, 16-а, м. Донецьк, загальною площею 3 416,9 кв. м, ринковою вартістю 24 187 415 грн (а. с. 18−22, т. 1).

Додатковою угодою від 28 квітня 2011 року до кредитного договору № 601/02-2010 відновлювальну кредитну лінію збільшено до 430 000 доларів США (а. с. 23, 24, т. 1).

Додатковою угодою від 18 листопада 2011 року до кредитного договору № 601/02-2010 відновлювальна кредитна лінія збільшується до 510 000 доларів США (а. с. 25, 26, т. 1).

Додатковою угодою від 05 березня 2012 року до кредитного договору № 601/02-2010 змінено графік повернення кредиту (а. с. 29, 30, т. 1).

Додатковою угодою від 29 листопада 2013 року до кредитного договору № 601/02-2010 змінено графік повернення кредиту (а. с. 31, 32, т. 1).

Також на виконання генеральної кредитної угоди від 15 грудня 2010 року № 600/02-2010 укладено кредитний договір від 15 грудня 2010 року № 601/02-2010, згідно з яким банк надав кредит у розмірі 1 000 000 доларів США на перекредитування кредиту іншого банку зі сплатою 15 % річних на 1 % одноразової комісії з обслуговування кредитного рахунку (а. с. 32−35, т. 1).

18 листопада 2011 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_7, який виступив майновим поручителем TOB «Лєон», укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Донецької області Кандзюбою О.Є., зареєстрований у реєстрі за № 3420. Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 (а. с. 45−52, т. 1).

Із матеріалів касаційного провадження вбачається, що з 12 лютого 1994 року ОСОБА_7 перебуває у шлюбі з ОСОБА_8

Квартира АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, придбана ОСОБА_7 30 листопада 2009 року, тобто у період шлюбу з ОСОБА_8

Те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтверджено і у п. 3.1 договору іпотеки. В іпотечному договорі від 18 листопада 2011 року визначено, що предмет застави передається у заставу за письмовими згодами усіх співвласників, копії яких зберігаються у іпотекодавця (а. с. 46, 47, т. 1).

Таким чином, ОСОБА_8 надавала згоду на укладення її чоловіком договору іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Така обставина останньою не спростована.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 30 березня у справі № 6-533цс16, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа − контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону.

Сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти у дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, та може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Така правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16.

Відповідно до п. 3.7 іпотечного договору від 18 листопада 2011 року іпотекодавець засвідчив та гарантував, що на момент укладення цього договору предмет іпотеки у володінні та користуванні малолітніх та неповнолітніх дітей не знаходиться. Іпотекодавець засвідчив та гарантував, що протягом дії цього договору ним не буде без письмової згоди іпотекодержателя проведено юридичних дій з питань реєстрації у квартирі, що є предметом іпотеки, малолітніх та неповнолітніх дітей.

Дозволу на проведення реєстрації у квартирі малолітніх та неповнолітніх дітей іпотекодавця іпотекодержатель не надавав, тому суди обґрунтовано не взяли до уваги доводи відповідача про проживання в спірній квартирі малолітніх дітей.

11 вересня 2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» та Партнерством з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт» (далі - ПОВ «Інланд Транзіт») укладені два договори застави майнових прав та відступлення права вимоги, якими забезпечувались вимоги, що випливали з генеральної кредитної угоди від 15 грудня 2010 року № 600/02-2010 та укладені в її межах кредитних договорів. На забезпечення виконання зобов'язань за генеральною кредитною угодою від 15 грудня 2010 року № 600/02-2010 та укладених в її межах кредитними договорами ПОВ «Інланд Транзіт» передало в заставу майнові права - право вимоги грошових коштів за договором інвестиційного вкладу від 21 червня 2006 року № О8д/978ЕІЛІО на суму 354 768,88 євро та право вимоги грошових коштів за договором інвестиційного вкладу від 17 червня 2008 року № 08д/840 на суму 1 249 915,98 доларів (а. с. 64−67, т. 1).

У вересні 2014 року ПОВ «Інланд Транзіт» отримано повідомлення ПАТ «Банк Камбіо» щодо звернення стягнення на предмет застави на рахунок забезпеченого кредитного зобов'язання. У повідомленнях вказано, що у зв'язку з порушенням умов кредитного договору позичальником TOB «Лєон» 12 вересня 2014 року банком здійснено договірне списання грошових коштів у розмірі 1 249 915,98 доларів США та 354 768,88 євро, що еквівалентно 458 645,29 доларів США. Також вказано, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України ПОВ «Інланд Транзіт» набув права кредитора за кредитним договором та права іпотекодержателя за договорами забезпечення кредитних зобов'язань.

10 грудня 2014 року між ПОВ «Інланд Транзіт» та ОСОБА_6 укладено договір відступлення прав за договором іпотеки, за яким первісний іпотекодержатель - ПОВ «Інланд Транзіт» передав, а новий іпотекодержатель ОСОБА_6 прийняв усі права за договором іпотеки, посвідченим 18 листопада 2011 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О.Є., за реєстровим № 3420, відповідно до якого ОСОБА_7 в іпотеку передав нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 71−76, т. 1).

15 грудня 2014 року новим кредитором ОСОБА_6 направлені TOB «Лєон» та ОСОБА_7 повідомлення про відступлення прав вимоги та існування заборгованості за кредитом (а. с. 81, 82 т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 обрав спосіб захисту порушеного права - звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованість у розмірі 5 619 201 грн 87 коп. шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч. 1 ст. 36 вказаного Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки іпотекодержатель у випадках, передбачених п. 6.1 договору, надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення відповідного порушення протягом 30 днів з моменту отримання іпотекодавцем цієї вимоги. Якщо протягом встановленого 30-денного строку вимога іпотекодержателя залишається невиконаною, іпотекодежатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 6.3 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із таких способів звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду у встановленому законодавством порядку; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеними у п. п. 6.4, 6.5 договору; інші способи, передбачені законодавством України на момент стягнення.

За п. 6.4 договору звернення стягнення може здійснюватися у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель зобов'язаний не менш ніж за 30 календарних днів до прийняття предмета іпотеки у власність письмово повідомити іпотекодавця про своє рішення. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки в Бюро технічної інвентаризації, є цей договір іпотеки з відповідним застереженням (а. с. 49, т. 1).

Таким чином, в укладеному іпотечному договорі сторони визначили такі способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодерджателя, що узгоджується з положеннями Закону.

Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У справі, яка переглядається, суд, ухвалюючи судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця (іпотекодержателя) щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 та у постанові від 27 квітня 217 року у справі № 6-679цс17.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 та її представників: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Є.П. Євграфова
Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік