єдиний унікальний номер справи 531/1333/16-ц
номер провадження 2-о/531/9/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року місто Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої - судді Лизенко І.В.,

за участі секретаря судового засідання Клименко Т.М.,

представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа Карлівський районний відділ ДРАЦС Головного територіального управління устиції у Полтавській області, про встановлення факту смерті особи в певний час,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що вона є донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Її мати постійно проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, розташованому на тимчасово окупованій території, де 17 червня 2016 року померла від хронічної серцево-судинної недостатності 2Б стадії, атеросклеротичної хвороби серця. Відділ ДРАЦС відмовив у державній реєстрації смерті, розяснивши, що відсутні документи про смерть, які видані повноважними медичними установами України. В звязку з викладеним, заявниця просить суд встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 17.06.2016 р. в м. Донецьку. Встановлення факту смерті їй необхідно для реалізації спадкових прав, отримання допомоги на поховання.

Заявниця у судове засідання не зявилася,надала повноваження на пердставництво інтересів представнику.

Представник заявниці у судовому засіданні заяву підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному в ній.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

У судовому засіданні встановлено, що заявниця є донькою ОСОБА_3, що підтверджується копіями свідоцтва про народження, свідоцтв про одруження.

Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть матері у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовими розясненнями відділу ДРАЦС.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла 17 червня 2016 року у місті Донецьку.

На підтвердження факту смерті матері заявницею надано суду лікарське свідоцтво про смерть №49 від 17.06.2016, видане комунальним закладом «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м.Донецька», тобто медичною установою, що діє на тимчасово окупованій території.З лікарського свідоцтва вбачається, що причиною смерті ОСОБА_3 є хронічна серцево-судинна недостатність 2Б стадії, атеросклеротична хвороба серця.

При цьому, суд зазначає, що дана медична довідка не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав.

Разом з тим, суд вважає можливим врахувати довідку як доказ факту смерті матері заявниці у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Окрім того, факт смерті ОСОБА_3 підтверджується фотокарткою місця поховання.

З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд приходить до висновку про підтвердження факту смерті ОСОБА_3 17 червня 2016 року у місті Донецьку. Встановлення факту смерті заявниці необхідно для реалізації спадкових прав, отримання допомоги на поховання.

Суд зазначає, що ця заява надійшла до суду 26.09.2016, однак через відсутність у суді суддів, які мали повноваження на здійснення судочинства, заява не розглянута до цього часу з незалежних від сторін причин.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212-215, 218, 256-259,367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2, заінтересована особа Карлівський районний відділ ДРАЦС Головного територіального управління устиції у Полтавській області, про встановлення факту смерті особи в певний час задовольнити.

Встановити факт смерті 17 червня 2016 року у місті Донецьку, Україна, ОСОБА_3, яка народилась 12 вересня 1930 року у с.Яцини Пирятинського району Полтавської області, яка зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3, причина смерті: «Хронічна серцево-судинна недостатність 2Б стадії, атеросклеротична хвороба серця».

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Копію рішення негайно після проголошення видати представнику заявниці.

Суддя І.В.Лизенко