Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2264/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним позовом. Після уточнення позовних вимог Банк просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 22 537,25 (двадцять дві тисячі п'ятсот тридцять сім) доларів США, що становить 516 400, 22 (п'ятсот шістнадцять тисяч чотириста) гривень.

В обґрунтування заявлених вимог Банк зазначав, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір. Банк виконав в повному обсязі взяті на себе зобов'язання, надавши відповідачеві кредит у обумовленому розмірі. Певний час відповідач виконувала зобов'язання, повертаючи кредит зі сплатою відсотків за його користування, а також здійснювала інші дії, передбачені договором. Однак, після настання негативних наслідків світової кризи та, відповідно, збільшення курсу гривні до долару США, у якому і отримувала кредит, перестала виконувати зобов'язання, у зв'язку із чим виникла заборгованість. ОСОБА_4, виступивши як поручитель за зобов'язаннями боржника ОСОБА_3, на переконання банку, має нести солідарну відповідальність за укладеним договором кредиту.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати порушеним право споживача фінансових послуг банку - ОСОБА_3 та визнати кредитний договір №ZRZOGA00003892 від 18.06.2007 року недійсним, оскільки був підписаний під приводом обману (т.1 а.с.47-59).

Проте, ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі положень п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року позов ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в солідарному порядку, на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором №ZRZ0GA00003891 від 18 червня 2007 року у розмірі 22 537, 25 (двадцять дві тисячі п'ятсот тридцять сім) доларів США, що становить 516400,22 (п'ятсот шістнадцять тисяч чотириста) гривень. Цим же рішенням стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати за розгляд даної справи, в дольовому порядку, по 3873 (три тисячі вісімсот сімдесят три) гривень з кожного.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивач не надав жодних належних та допустимих, у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що в ПАТ КБ «Приватбанк» були виявлені помилки нумерування у кредитних договорах ОСОБА_3, що оформляються на підставі відповідного акта. Банк не звертався до ОСОБА_3 з метою виправлення будь-яких помилок у нумеруванні кредитних договорів з ОСОБА_3, а остання своїм підписом не підтверджувала таких помилок. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що надані банком розрахунки не мають відповідної печатки банківської установи та складені представником позивача без підпису головного бухгалтера. На думку апелянта, суд у порушення ч.1,4 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України не сприяв забезпеченню змагальності сторін, насамперед тому, що стосується доказування та судового розгляду, що суперечить ст.ст.6,13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, і не є європейською судовою практикою.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2007 року ОСОБА_3 звернулась до банку із анкетою - заявою щодо надання кредиту у розмірі 40 тисяч доларів США та повідомила свої анкетні дані (т.1 а.с.120). Власноручність написання цієї заяви не спростована.

Між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 18 червня 2007 року було укладено кредитний договір №ZRZ0GA00003892 про отримання 40 тисяч доларів США на споживчі цілі та 2 тисячі доларів США на сплату страхових платежів в платне та строкове користування (т.1 а.с.15 -18,165 - 168).

За розпорядженням від 18 червня 2007 року позичальник отримала грошові кошти в розмірі 40 тисяч доларів США (т.1 а.с.19,169,180,232).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що на відповідачів слід покласти солідарний обов»язок щодо повернення кредиту.

При цьому судом враховано, що відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Задовольняючи вимоги Банку, суд обгрунтовано виходив з того, що визначальним в даному випадку є чинність договору, укладеного між сторонами, та визнання відповідачкою і часткове його виконання протягом тривалого часу ( т.3 а.с.25,30,31).

Позичальник на час укладення кредитного договору працювала в цьому ж банку (т.3 а.с.26 - 27,32).

За період з 18 червня 2007 року по 14 грудня 2015 року на рахунках, відкритих в Банку на ім'я позичальника, проводились касові операції щодо погашення заборгованості за укладеним кредитним договором (т.1 а.с.137- 143; т.2 а.с.230 - 263).

Позичальник сплачувала кошти по укладених страхових договорах для забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору (т.3 а.с.1-18).

Ці обставини достеменно встановлені судом та відповідачами не спростовані.

За розрахунком, наданим банком, заборгованість по кредиту на час подання заяви про збільшення вимог, становить 22537, 25 (двадцять дві тисячі п'ятсот тридцять сім) доларів США, що складає 516400,22 (п'ятсот шістнадцять тисяч чотириста) гривень, в тому числі:

основний кредит - 19 224,16;

відсотки - 2 108, 17;

комісія - 669,14;

пеня 535,78 (т.1 а.с.130 - 136).

У правовій позиції ВСУ по справі №6-1680 цс 15 зазначено, якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання : або у банка-отримувача або ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»), то суд має право ухвали рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

ПАТ КБ «Приватбанк» має ліцензію на використання іноземної валюти на території України,а тому стягнута судом заборгованість кредиту у валюті відповідає вимогам законодавства.

25 червня 2012 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки до кредитного договору, укладеного із ОСОБА_3 (т.1 а.с.20).

У зв»язку з цим та відповідно до положень ст.ст.553,554 ЦК суд обгрунтовано поклав на поручителя солідарний з боржником обов»язок повернути борг.

Характер спірних правовідносин судом визначений правильно. Зібраним у справі доказам та запереченням відповідачів дана належна, розгорнута та об»єктивна оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313,315 ЦПК України, суд у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: