Провадження № 22-ц/780/4018/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 19 27.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.

суддів Верланова С.М., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року позивач пред»явив в суді названий позов, посилаючись на те, що 26.03.2014 року між відповідачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу № 017693 на продаж газ-балонного обладнання, відповідно до умов якого покупець ОСОБА_4 повинна була сплатити за товар 11 442 грн.48 коп., з яких 1430,31 коп. сплатити до моменту отримання товару, а 10012,17 грн. на умовах відтермінування платежу. Товар був отриманий покупцем у повному обсязі, що підтверджено актом приймання-передачі до договору від 26.03.2014 року. Будь-яких претензій та/або зауважень з боку відповідача не було.

08 серпня 2011 року між ФОП ОСОБА_3 та позивачем укладено генеральний договір відступлення права вимоги № СФ2011143 , за яким ФОП ОСОБА_3 у випадку продажу товарів відступає ТОВ «Сучасний Факторинг» право вимоги боргу до боржника. При укладенні договору купівлі-продажу відповідач особисто погодила та фактично уклала відповідні правочини з ТОВ «Сучасний Факторинг». Позивач сплатив борг ФОП ОСОБА_3 за відповідача ОСОБА_4 та отримав право вимоги до неї щодо оплати боргу, а у випадку порушення відповідачем умов погашення, також вимоги штрафних санкцій за основним договором. Позивач надав відповідачу можливість сплатити суму боргу 10012 грн.17 коп. 7-ми окремими платежами -1430,31 грн. строком до 25.10.2014 року, але відповідачем здійснено лише три проплати: 29.04.2014 року -1430,31 грн., 27.05.2014 року -1430,31 грн., 26.06.2014 року -1430,31 грн. , залишок борг становить 5 721 грн.24 коп.

Позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму основного боргу, штраф в сумі 1200 грн., збитки від інфляції в сумі 3052 грн.85 коп., 3 % річних від простроченої суми -371 грн.88 коп., та судовий збір в сумі 1378 грн.

За ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Жарікової О.В. від 13.10.2016 року було відкрито провадження по даній справі.

Відповідачем ОСОБА_4 подано зустрічну позовну заяву про визнання правочину недійсним, яку вона обґрунтовує тим, що 25.03.2014 року вона разом зі своїм чоловіком перебували в м. Бровари та побачили рекламу, що ОСОБА_3 установлює на автомобілі газобалонне обладнання, проводить його наладку та надає необхідні документи для реєстрації автомобіля в ДАІ, надає гарантію на експлуатацію строком на один рік. За ці послуги вони повинні були сплатити ОСОБА_3 11 442 грн.48 коп. Останній пообіцяв їм з чоловіком, що він установить на автомобіль газобалонне обладнання, надасть сертифікати відповідності на обладнання, специфікації, відрегулює його, надасть необхідні документи для реєстрації автомобіля в ДАІ. Перед тим, як приступити до виконання робіт, ОСОБА_3 заявив, що вони повинні попередньо укласти договір купівлі-продажу та підписати акт приймання-передачі в м. Києві на вулиці Саксаганського.

В день укладання договору 26.03.2014 року вона сплатила 1430,31 грн., ніяких платіжних документів їй надано не було.

ФОП ОСОБА_3 газобалонне обладнання в повному комплекті їй не передав, своїх зобов'язань за договором не виконав, робіт по установці ГБО та по його налагоджуванню не провів, необхідних документів не надав, також ніяких накладних та специфікацій до договору вона не підписувала.

ФОП ОСОБА_3 підписав додаткову угоду № 017693 від 26.03.2014 року з ТОВ «Сучасний Факторинг» ще до підписання договору купівлі-продажу, тобто, передав право вимоги за договором, який ще не був підписаний сторонами.

ФОП ОСОБА_3, на думку ОСОБА_4 веде нечесну підприємницьку діяльність, вводить в оману споживачів, оскільки він стверджує, що виконає роботи по установці, налагоджуванню ГБО та надасть документи для реєстрації автомобіля в ДАІ, а замість цього наперед змушує споживача підписати договір купівлі-продажу та акт виконаних робіт, не пояснюючи при цьому, що в подальшому він не буде підписувати ніяких угод із споживачем. А тому відповідач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 017693 від 26.03.2014 року, як укладений внаслідок обману.

Згідно ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2016 року зустрічний позов ОСОБА_4 було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

19.01.2017 року ОСОБА_4 подано уточнену зустрічну позовну заяву /а.с.77-80/, в якій вона просила суд визнати недійсним вказаний вище договір купівлі-продажу з наведених раніше підстав та визнати недійсною також додаткову угоду № 017693 від 26.03.2014 року, укладену між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сучасний Факторинг».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2017 року позов ТОВ «Сучасний Факторинг» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» борг в сумі 9 128 грн.64 коп., а саме: 5 721 грн.24 коп. - основна сума боргу, збитки від інфляції в сумі 3052 грн.85 коп., 3% річних в сумі 354 грн.55 коп., та судовий збір в сумі 1378 грн .

В решті позову - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погодужючись із рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу. В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд відмовився встановлювати ту обставину, що ФОП ОСОБА_3 не має права надавати послуги із встановлення ГБО, а тому проводить нечесну підприємницьку діяльність і вводить в оману споживачів.

Також наголошує на тому, що оскільки цессіонарій ТОВ «Сучасний факторинг» на наддало суду Акта уступки вимоги, то у позивача відсутнє право пред»являти позовні вимоги до ОСОБА_4, а таке право є лише у ФОП «ОСОБА_3.

Просить рішення суду скасувати, в задоволенні позову ТОВ «Сучасний Факторинг» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Судова колегія,заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявленихпозовних вимог вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.03.2014 року між ОСОБА_4 /покупець/ та ФОП ОСОБА_3 /продавець/, що діє відповідно до генерального договору відступлення права вимоги № СФ 2011143 від 08.08.2011 року, було укладено договір купівлі-продажу № 017693, за умовами якого продавець зобов'язується продати покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти від продавця товар/послуги/роботи /надалі по тексту - /товар/, найменування якого міститься в п.4.1 цього договору, відповідно до специфікації /накладної/, які додані до цього договору і які є його невід'ємною частиною, що стверджується копією цього договору /а.с.15-16/.

В розділі 4 договору визначено: товар: ГБО, ідентифікатор 1250764; ціна продажу: 11 442 грн.48 коп., сплачено -1430 грн.31 коп, сума заборгованості : 10 012 грн.17 коп.; графік платежів : щомісячний платіж 1430 грн.31 коп., дата платежу -до 25 числа кожного місяця з 04/2014 року по 10/2014 року; зазначено реквізити отримувача ТОВ «Сучасний Факторинг» для сплати щомісячного платежу ; штраф за пропуск кожного платежу -100 грн.

Відповідно до п.8.6 договору, продавець повідомляє покупця про відступлення права вимоги за цим договором на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» згідно генерального договору відступлення права вимоги № СФ 2011143 від 08.08.2011 року. Відповідно до цього оплату заборгованості покупець здійснює на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» згідно графіку платежів та за реквізитами, що зазначені в п. 4.1 цього договору.

26.03.2014 року ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 підписано акт приймання-передачі /а.с.17/, в якому вказано на те, що відповідно до договору № 017693 від 26.03.2014 року здійснено прийом-передачу наступного майна/послуг/робіт: ГБО вартістю 11 442 грн.48 коп., майно/послуги/роботи передані повністю відповідно до умов зазначеного вище договору, зауважень до якості, кількості немає.

Факт підписання ОСОБА_4 договору купівлі-продажу та акту приймання - передачі її представник в судовому засідання не заперечував.

Отже, при укладенні договору купівлі-продажу від 26.03.2014 року між продавцем та покупцем було погоджено всі істотні умови цього договору: про його предмет /газобалонне обладнання/ та ціну - 11 442 грн.48 коп.

В судовому засіданні ФОП ОСОБА_3 додатково було надано специфікацію газобалонного обладнання до договору купівлі-продажу № 017693 від 26.03.2014 року /а.с.120/.

Відхиляючи доводи представника ОСОБА_4 про те, що дану специфікацію вона не підписувала, газобалонне обладнання в повному комплекті у встановлений договором строк їй надано не було, суд першої інстанції зазначив, що ці посилання судом не можуть прийматися до уваги, оскільки ОСОБА_4 особисто підписала акт приймання -передачі в день укладання договору купівлі-продажу, в якому засвідчила своїм підписом факт передання їй товару /ГБО / повністю на суму 11 442 грн.48 коп., жодних зауважень від неї щодо некомплектності проданого товару не надходило, крім того, нею було сплачено перший платіж, а потім додатково ще три чергові платежі згідно графіка на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу.

Суд першої інстанції встановлюючи обставини укладення договору між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 виходив з того, що ОСОБА_4 є особою з повною цивільною дієздатністю, яка повністю усвідомлює значення своїх дій. Вона свідомо вибрала ФОП ОСОБА_3 та уклала з ним договір купівлі-продажу ГБО, з умовами цього договору була ознайомлена, повністю погодилася з ними при підписанні договору, що засвідчила своїм власноручним підписом, за захистом своїх прав нікуди не зверталася, а до суду нею подано зустрічний позов тільки тоді, коли ТОВ «Сучасний Факторинг» звернувся до неї з вимогами щодо невиконання умов договору купівлі - продажу про повну оплату товару, проданого з розстрочкою платежу.

Отже, вказаний вище договір купівлі-продажу, який було укладено між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 26.03.2014 року, повністю відповідає вимогам діючого законодавства, при його укладенні сторонами було погоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають ст.627 ЦК України, якою визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно норм ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу /ст.663 ЦК/,

Пунктом 2.1 вказаного вище договору передбачено, що товар передається покупцю в термін один день з дня підписання договору.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно застосував до виниклих між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правовідносин вказані вище норми матеріального права і встановив, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу товару. Доказами, які досліджені судом першої інстанції було доведено, що сторонни погодили умови договору, що посвідчили своїми підписами. Продавець умови договору виконав, а покупець виконала лише частково. Жодних інших зобов'язань ФОП ОСОБА_3, крім передачі товару покупцю в установлений строк, умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу не передбачено.

Відхиляючи доводи ОСОБА_4 щодо укладення договору купівлі-продажу внаслідок обману, суд першоїі нстанції виходив з того, що в судовому засіданні жодних безспірних доказів щодо вчинення договору купівлі-продажу під впливом обману, крім показів свідка ОСОБА_5, який є чоловіком ОСОБА_4, представником відповідача надано не було, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана обґрунтувати свої вимоги та заперечення.

Оцінюючи доводи ОСОБА_4 щодо ведення ФОП ОСОБА_3 нечесної підприємицької діяльності, суд виходив з наступного.

За нормами ч.ч.1,2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає:

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч.6 цієї статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Представник відповідача посилаючись також на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначив, у чому саме полягає несправедливість окремих положень оспорюваного договору купівлі-продажу, не вказав, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсними саме цих (яких конкретно) умов договору та чи є підстави для визнання недійсним договору в цілому.

Зазначивши, що підставою недійсності договору є несправедливість його умов, представник відповідача послався на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у зв'язку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною).

У той самий час ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Таким чином, ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України по справі № 6-40цс13 від 11.09.2013 року.

Для обґрунтування тверджень про те, що ФОП ОСОБА_3 здійснює нечесну підприємницьку діяльність, представником відповідача додано до зустрічної позовної заяви роздруківку з інтернет -сайтів реклами ФОП ОСОБА_3 /а.с.62-64/, де зазначено адресу в м. Бровари, види діяльності : продаж ГБО та запис на його установку, ремонт та обслуговування ГБО, вказано орієнтовні ціни, але це ніяким чином не свідчить про те, що ФОП ОСОБА_3 здійснює нечесну підприємницьку діяльність, та не підтверджує тих обставин, що договір купівлі-продажу ГБО було укладено під впливом обману.

Надані представником відповідача копії документів: свідоцтво про погодження конструкції транспортного засобу ФОП ОСОБА_6, акт приймання -передачі транспортного засобу /а.с.142-143/ не спростовують наведених вище висновків суду та не підтверджують тих обставин, що ФОП ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу взяв на себе зобов'язання виконати роботи по установці, налагоджуванню ГБО та надати документи для реєстрації автомобіля в ДАІ.

Судом першої інстанції також прийнтий до уваги той факт, що 28.08.2014 року ФОП ОСОБА_3 було надіслано на адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_4 заяву про виконання умов договору № 017693, в якій повідомляється про те, що їй було передано згідно умов договору комплект ГБО для автомобіля Peugeot 607, перелік гарантійного обладнання та умови гарантії вказані в гарантійному талоні, що надавався разом з обладнанням, вказується на те, що всі гарантійні умови за необхідності будуть виконані згідно розділу 5 договору, що стверджується копією даної заяви /а.с.122/, а згідно таких документів, як опис до цінного листа , квитанції про відправлення цього листа 28.08.2014 року, рекомендованого повідомлення про вручення цього поштового відправлення особисто ОСОБА_4 /а.с.141/, цю заяву ОСОБА_4 отримала, але жодних звернень з її боку до ФОП ОСОБА_3 з приводу тих обставин, на які вона посилається в зустрічній позовній заяві, не було, таких доказів суду не надано.

А наведені вище докази підтверджують повністю ті обставини, на які посилався в суді ФОП ОСОБА_3, щодо звернення до нього чоловіка відповідачки через деякий час після укладення договору щодо неналежної якості придбаного газобалонного обладнання.

Але позов ОСОБА_4 заявлено зовсім з інших підстав.

Отже, проаналізувавши все вищенаведене суд дійшов висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено з додержанням вимог діючого законодавства і підстав для визнання його недійсним суд не вбачає.

Ці висновки суду відповідачем ОСОБА_4 не спростовані. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви щодо підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача заявив іншу версію виконання ФОП ОСОБА_3 зобов»язань за договором, пояснивши, що останній вмовив відповідача встановити на автомобілі ГБО, яке було у використанні і запевнив, що в подальшому замінить на інше обладнання, але не виконав своєї обіцянки. Однак таких обставин не зазначалось ні в позовній заяві, ні в суді першої інстанції, у зв»язку із чим суд першої інстанції цих доводів не перевіряв і не давав їм своєї оцінки у рішенні. В силу вимог ст. 303 ЦПК України, судова коллегія також не перевіряла такі доводи відповідача при розгляді апеляційної скарги.

Судом першої інстанції також було встановлено, що 08.08.2011 року між ФОП ОСОБА_3 /цемент/ та ТОВ «Сучасний Факторинг» /цесіонарій/ укладено генеральний договір відступлення права вимоги № СФ 2011143, відповідно до якого цесіонарій зобов'язується передати грошові кошти у власність цедента в обмін на права вимоги до боржників, а цедент зобов'язується уступити цесіонарію в повному обсязі право вимоги, яке включає суму основного боргу, неустойку /пеню/, що слідує з копії цього договору /а.с.21-23/.

На виконання умов даного договору між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сучасний Факторинг» 26.03.2014 року було підписано додаткову угоду № 017693, за якою ФОП ОСОБА_3 передав ТОВ «Сучасний Факторинг» право вимоги до ОСОБА_4 по договору купівлі-продажу від 26.03.2014 року на суму 10 012 грн.17 коп., що вбачається з копії цієї угоди /а.с.24/.

Відхиляючи позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання недійсною даної додаткової угоди з тих підстав, що її було укладено ще до того, як між сторонами підписано договір купівлі-продажу, суд виходив з того, що ці доводи єнадуманими і не підтверджено жодними доказами.

Тоді як в договорі купівлі-продажу зазначено про відступлення права вимоги не за додатковою угодою, а за основним договором 2011 року, договір купівлі-продажу та додаткову угоду укладено в один день 26.03.2014 року, що ніяк не свідчить про недійсність цієї угоди.

Згідно норм ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Верховним Судом України у справі № 6-222цс14 було висловлено правову позицію стосовно того, що з урахуванням норм ст.15 ЦК та ст.3 ЦПК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, у Постанові Верховного Суду України від 25.12. 2013 р. за позовом осіб до приватного сільськогосподарського підприємства «Лазірки», треті особи: відділ Держкомзему в Оржицькому районі Полтавської області, Полтавська регіональна філія Центру державного земельного кадастру, про визнання недійсними договорів оренди землі, міститься такий правовий висновок: «…однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову».

Така сама позиція викладена в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, де передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Але представником відповідача в суді не доведено, які ж саме права та законні інтереси відповідача ОСОБА_4 порушено внаслідок укладення додаткової угоди, стороною якої вона не була.

Виходячи із наведених мотивів суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цих позовних вимог вважаючи, що не доведено в судовому засіданні підстав для визнання цієї додаткової угоди недійсною. Апеляційна скарга не містить доводів щодо спростування цих висновків суду.

Оцінююючи доводи позовної заяви щодо того, що між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сучасний Факторинг» укладено генеральний договір факторингу, а доказів того, що ТОВ «Сучасний Факторинг» на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу мав право здійснювати факторингові операції, суду не надано, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Сучасний Факторинг» зареєстровано як юридичну особу 26.07.2007 року, дані про основний вид економічної діяльності: фінансовий лізинг, що слідує з виписки з ЄДРПОУ /а.с.9/.

А згідно копії свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 20.01.2011 року серії ФК № 270, видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «Сучасний Факторинг» зареєстровано як фінансову установу /а.с.10/.

Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з п.11 ч.1 ст.4 та ч.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

Так, за положеннями ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином /відступлення права вимоги/.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом /ст.514 ЦК/.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Отже, при укладенні договору про відступлення права вимоги його сторони керувалися положеннями статей 512, 513,514 ЦК України.

А тому вказаний договір є договором відступлення права вимоги /цесії/, а не договором факторингу.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду і апеляційна скарга не містить доводів, які б були підставою для визнання таких висновків суду помилковими.

Посилання відповідача на те, що до ТОВ «Сучасний Факторинг» не перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_4, оскільки умовами генерального договору відступлення права вимоги передбачено, що цедент протягом 3-х календарних днів з дати уступки права вимоги передає оформлений акт для погодження і підписання цесіонарію, який в подальшому або підписує цей акт і повертає один екземпляр цеденту, або відхиляє його з письмовими зауваженнями суд першої інстанції також спростував у своєму рішенні.

Суд зазначив, що дійсно, такий акт в матеріалах справи відсутній.

Разом із тим, ОСОБА_4 особисто погодила передачу права вимоги до неї ТОВ «Сучасний Факторинг», підписавши вказаний вище договір купівлі-продажу, сама вносила кошти на користь позивача на погашення боргу за договором купівлі-продажу.

Крім того, в матеріалах справи є копія Правил ТОВ «Сучасний Факторинг» про організацію співробітництва 2012 року /а.с.27-29/, підписані представником товариства та ФОП ОСОБА_3, де передбачено, що при оформленні додаткової угоди товариству передається : додаткова угода, копії документів, які підтверджують часткову оплату товару, документи, які підтверджують належне виконання зобов'язання стороною договору, завірені копії паспорта та ідентифікаційного номера боржника /п.6.2/.

Всі ці перелічені документи є в матеріалах справи та були передані ФОП ОСОБА_3 ТОВ «Сучасний Факторинг».

А тому проаналізувавши наведене, суд вважав, що ТОВ «Сучасний Факторинг» набув права вимоги до ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, укладеним 26.03.2014 року між нею та ФОП ОСОБА_3 Хоча відповідач і не погодилась із такими висновками, зазначивши про це в апеляційній скарзі, однак аргументованих доводів, які б спростували такі висновки, не вказала.

Суд першої інстанції оцінив надані сторонами докази в їх сукупності та взаємовз»язку, правильно встановив виниклі між сторонами правовідносини, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процессуального права.

Судова колегія не вбачає підстав для задоволенні апеляційної скарги і скасування законного і обгрунтованого рішення суду, а тому апеляційну скаргу відхиляє, а рішення суду залишає без змін.

Кеурючись ст.ст.303,307.308 ЦПК України, судова колегія

У Х В АЛ И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів .

Головуючий

Судді