Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Львівобленерго» (далі - ПАТ «Львівобленерго») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що станом на лютий 2014 року відповідач має заборгованість перед Державним житлового-комунальним підприємством Державного концерну «Лорта» (далі - ДЖКП ДК «Лорта») за надані житлово-комунальні послуги в сумі 781 грн 87 коп.

Вказувало на те, що ухвалою господарського суду Львівської області від 09 липня 2014 року ДЖКП ДК «Лорта» ліквідоване, право вимоги до боржників останнього щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги перейшло до ПАТ «Львівобленерго» за умовами договору про відступлення права вимоги від 18 червня 2014 року.

Звертало увагу на те, що під час здійснення процедури ліквідації, вказана заборгованість була виявлена арбітражним керуючим (ліквідатором) та включена до складу дебіторської заборгованості банкрута.

Враховуючи наведене, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 781 грн 87 коп. та судові витрати.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Львівобленерго» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1. Крім нього у квартирі зареєстровані треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які є співвласниками квартири.

Квартира складається з однієї житлової кімнати площею 17 кв. м, загальна площа квартири становить 36 кв. м.

Відповідно до довідки ДЖКП ДК «Лорта» заборгованість ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги станом на 14 квітня 2014 року становить 781 грн 87 коп., з яких 677 грн 82 коп. - заборгованість за послуги з утримання будинку та 104 грн 05 коп. - заборгованість за опалення.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 09 липня 2014 року встановлено, що 18 червня 2014 року між ДЖКП ДК «Лорта» та ПАТ «Львівобленерго» було укладено договір про відступлення права вимоги за надані житлово-комунальні послуги фізичним особам, за умовами якого останнє стало кредитором на загальну суму 425 262 грн 88 коп., у тому числі і з відповідача на суму 781 грн 87 коп.

Також судами встановлено, що Франківським районним судом м. Львова за заявою ПАТ «Львівобленерго» від 17 червня 2015 року видано судовий наказ про стягнення вказаного боргу. Однак ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2015 року вказаний судовий наказ було скасовано за заявою боржника. У вищевказаній заяві ОСОБА_1 зазначав, що його родина мешкає у кімнаті житловою площею 36 кв. м, а вимоги стягувача стосувались помешкання площею 53,87 кв. м.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема, за який період виникла вказана заборгованість.

При цьому судами зазначено, що оплата за житлово-комунальні послуги розраховувалась виходячи із загальної та опалювальної площі квартири - 42,9 кв. м за грудень 2012 року, а травень, серпень, вересень 2013 року - із загальної площі 42,8 кв. м та опалювальної площі 36 кв. м.

Разом з тим у довідці про склад сім'ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 19 липня 1999 року, загальна площа вищезазначеної квартири - 53,87 кв. м, тоді як загальна площа квартири становить 36 кв. м.

Таким чином, суди дійшли висновку про те, що нарахування оплати за житлово-комунальні послуги здійснювалось ДЖКП ДК «Лорта» ОСОБА_1 неправильно, виходячи із значно більшої житлової площі, ніж має квартира відповідача.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за послуги з утримання будинку утворилась у позивача за період лютий-вересень 2013 року, а заборгованість за опалення - за період липень-вересень 2013 року (а. с. 91-93).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 09 липня 2014 року встановлено, що ДЖКП «Лорта» відступило, а ПАТ «Львівобленерго» прийняло на себе право вимоги за надані житлово-комунальні послуги фізичним особам і стало кредитором за зобов'язаннями на загальну суму 425 262 грн 88 коп., серед яких і заборгованість ОСОБА_1 на суму 781 грн 87 коп., яку позивач просив стягнути з останнього на свою користь.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції на вказане увагу не звернув, не дав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, щодо періоду виникнення заборгованості та її суми.

За приписами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, доказів на спростування заборгованості та періоду за який вона виникла відповідачем не надано.

Крім того, за положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, посилання судів попередніх інстанцій як на підставу відмови у задоволенні позову на те, що нарахування оплати за житлово-комунальні послуги здійснювалось ДЖКП ДК «Лорта» ОСОБА_1, виходячи із значно більшої житлової площі, ніж має квартира відповідача, є неправильним, оскільки розмір нарахувань у співвідношенні до площі квартири відповідача не є предметом розгляду у вказаній справі.

На вищевикладене відповідач звертав увагу в апеляційній скарзі, проте апеляційний суд в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не спростувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що під час нового апеляційного розгляду суду апеляційної інстанції необхідно правильно визначити процесуальний статус всіх осіб, які беруть участь у справі, та зазначити їх у судовому рішенні відповідно до вимог процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська