Головуючий суду 1 інстанції - Ковальов В.М.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 414/1727/16-ц
Провадження № 22ц/782/171/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Коновалової В.А., Коротенка Є.В.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого зазначила, що з 24.07.2013 року по 27.07.2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею. Під час шлюбу 11.11.2014 року сторони придбали автомобіль марки ГАЗ 5312, колір синій, 1991 року випуску, VIN: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 Позивач зазначила, що спірне рухоме майно було придбано за грошові кошти її батька ОСОБА_4 Згоди щодо поділу спільної сумісної власності між нею та відповідачем ОСОБА_3 не досягнуто. Посилаючись на вимоги ч.2. ч. 3 ст. 70 СК України, вважає в даному випадку є підстави відступити від засади рівності часток подружжя. Тому, просила суд визнати за нею право власності на спірний вантажний автомобіль.

В січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним вище позовом до ОСОБА_3 та просив суд, визнати за ним право власності на вантажний автомобіль марки ГАЗ 5312, колір синій, 1991 року випуску, VIN: НОМЕР_2, посилаючись на обставини за якими, даний транспортний засіб щодо якого між його донькою ОСОБА_2 та її колишнім чоловіком відповідачем ОСОБА_3 виник спір, фактично є його особистою власністю, оскільки придбаний за його власні кошти під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах їхньої сім'ї, тому вказаний спірний автомобіль формально зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3. На даний час шлюбні стосунки між його донькою та відповідачем припинені. Добровільно повернути автомобіль відповідач відмовляється, чим порушуються його права як власника.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за необґрунтованістю.

Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить суд, скасувати рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 лютого 2017 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.1 ч.3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду від 16.02.2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль, ніким із сторін не оскаржується, тому у вказаній частині рішення суду першої інстанції не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч.1 ст.303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку «№12 від 24.10.2008 року.

Отже, судова колегія перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та вважає, що апеляційна скарга апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду слід змінити, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено наявність обставин, що мають істотне значення для справи, в якості підстав для застосування в даному випадку вимог ч.2,ч.3 ст. 70 СК України, а покази свідків не є допустимими доказами у відповідності до ст. 59 ЦПК України, ч.1 ст.208 ЦК України. Позивач з вимогами про поділ майна з визначенням часток у спільному майні не зверталася, тому позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають вищевказаним вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом та матеріалами справи встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 24.07.2013 року по 27.07.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль марки ГАЗ 5312, колір синій, 1991 року випуску, VIN: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3

Отже, спірне рухоме майно набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як подружжям за час перебування у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Разом з цим, згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 вказала, що спірне майно придбано виключно за особисті кошти її батька ОСОБА_4, і це є істотною обставиною і підставою для відступу від засад рівності часток подружжя.

Відповідно до положень ч. ч. 1,2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Обставини на які посилається позивач ОСОБА_2, стосовно придбання її батьком ОСОБА_4 за власні кошти спірного автомобілю у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України суду не доведено.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З урахуванням вищевказаних норм та встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що оскільки рухоме майно щодо якого виник спір є неподільною річчю, а вимоги стосовно його поділу в натурі у відповідності до ч.4.ч.5 ст.71 СК України, ст. 365 ЦК України, ст. 11 ЦПК України сторонами не заявлялися, тому спірний вантажний автомобіль марки ГАЗ 5312, колір синій, 1991 року випуску, VIN: НОМЕР_2, без його реального поділу, слід залишити у спільній часткові власності сторін.

За таких обставин, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права помилково дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

, тому у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції у порушення норм процесуального права не встановлена дійсна вартість спірного автомобілю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вимог про поділ спірного майна яке є неподільною річчю шляхом отримання грошової компенсації цього майна одного з подружжя не заявлялися.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховані обставини, за якими спірний автомобіль був придбаний за власні кошти батька позивача, що в даному випадку є підставою для застосування ч.2.ч.3 ст.70 СК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б об'єктивно підтверджували обставини, на які посилалася позивач, що мають істотне значення, а саме придбання спірного автомобілю за власні кошти її батьком ОСОБА_4.

З урахуванням викладеного та у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

РішенняКремінського районного суду Луганської області від 16 лютого 2017 року в частині відмови ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобілю марки ГАЗ 5312, колір синій, 1991 року випуску, VIN: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак його може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: