Справа № 676/4793/16-ц
Номер провадження 2/676/198/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Кам'янець - Подільський

Кам'янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Бондаря О.О.

при секретарі Маневич І.В.

за участю прокурора Шумейко Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом заступника керівника Камянець-Подільської місцевої прокуратури до ОСОБА_1, ОСОБА_2 , Жванецької сільської ради, треті особи: Садівниче товариство «Садове товариство «Прогрес», Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

Встановив :

Прокурор Кам'янець-Подільського району 30 вересня 2016 року звернувся до суду з позовом в інтересах держави до ОСОБА_2 , ОСОБА_2, Жванецької сільської ради, треті особи: Садівниче товариство «Садове товариство «Прогрес», Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання недійсним державного акту серії ЯЕ №164524 від 05.10.2009 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,0602 га з кадастровим номером: :02:002:0221, що розташована за адресою: с.Брага Камянець-Подільського району, виданого на імя ОСОБА_1, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 13 травня 2015 року , посвідченого нотаріусом Другої Кам'янець Подільської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за № 1 679 , витребування земельної ділянки , кадастровий номер :02:002:0221 у ОСОБА_2 та зобовязання ОСОБА_2 повернути вказану земельну ділянку у комунальну власність.

В судовому засіданні прокурор Шумейко Л.П. позов підтримала і пояснила, що відповідачу ОСОБА_1 було без прийняття рішення Жванецької сільської ради про безоплатну передачу земельної ділянку в приватну власність , видано спірний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який підлягає визнанню недійсним. В звязку з недійсністю державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_1 не мав права відчужувати спірну земельну ділянку на підставі договору дарування ОСОБА_2. Враховуючи, що право власності на земельну ділянку було набуте з порушенням порядку набуття, договір дарування підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка підлягає поверненню в комунальну власність. Прокурор дізнався про відсутність рішення сільської ради в 2015 році і в звязку з цим в ЄРДР 28 квітня 2015 року було заведено кримінальне провадження за № 0000001, тому строк позовної давності в даному випадку прокурором не порушено.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що відповідач добросовісно звертався в Жванецьку сільську раду з приводу набуття права на землю , офіційно оформив право власності на земельну ділянку і Жванецька сільська рада, яка розпорядилась земельною ділянкою від імені держави з самого початку повинна була знати про неналежне оформлення прав на земельну ділянку. В технічній документації по виготовленню державного акту на право приватної власності на земельну ділянку міститься виписка з рішення Жванецьої сільської ради і ця виписка була підписана сільським головою і скріплена печаткою сільської ради. Позов заявлено прокурором в інтересах держави , від імені держави земельною ділянкою розпорядилась Жванецька сільська рада . яка повинна була з моменту видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку дізнатися про порушення її права . З 05 жовтня 2009 року дати видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку минув строк позовної давності і тому в задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.

Представник Жванецької сільської ради ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнав і пояснив, що він на час видачі спірного державного акту сільським головою не працював. Оспорюваний державний акт підписаний сільським головою Жванецької сільської ради, однак на час його видачі, державні акти на право приватної власності на землю реєстрували в Книзі реєстрації державних актів в районному відділі Держкомзему , а не в сільській раді.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав.

Представники третіх осіб - Садівничого товариства «Садове товариство «Прогрес», Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в судове засідання не зявились, про день слухання справи повідомлені своєчасно.

Заслухавши прокурора , інших учасників судового розгляду , вивчивши матеріали справи в повному обємі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що в виписці із рішення Жванецької сільської ради (Т. 1 а.с. 119) вказано, що Жванецькою сільською радою приймалося рішення № 5/16 6 сесії 22 скликання від 13 червня 1995 року про передачу громадянину України ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки для садівництва площею 0,0602 га. в с. Брага Кам'янець - Подільського району .

З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №164524 від 05.10.2009 року вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,0602 га був ОСОБА_1 , на підставі рішення Жванецької сільської ради від 13 червня 1995 року №5/16.

Відповідно до п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі , затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року N 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 р. за N 354/3647 , технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою в тому числі включає виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включає в тому числі рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди.

З копії протоколу сесії Жванецької сільської ради ХХІІ скликання від 13 червня 1995 року вбачається, що в порядку денному питання про надання земельної ділянки площею 0,0602 га ОСОБА_1 для ведення садівництва не розглядалось.

Однак розглядалось питання , з приводу якого було прийнято рішення за № 3, «Про надання дозволу на приватизацію земельних ділянок Садовому товариству «Прогрес». (т. 1 а.с 12 на звороті).

З копії Державного акту на право користування землею серії Б№041956 ( Т. 1 а.с. 62 64) вбачається, що земельна ділянка площею 3,0 га. в 1986 році Садовому товариству «Прогрес» була передана в постійне безоплатне користування.

Земельна ділянка , власником якої на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №164524 від 05.10.2009 року був ОСОБА_1 знаходиться на території Садового товариства «Прогрес», за межами населених пунктів , дана обставина сторонами визнана в судовому засіданні і не оспорюється.

Діючим земельним кодексом України (1993 року) не передбачалась можливість безоплатної передачі у власність садовим товариствам земельних ділянок.

З листа Жванецької сільської ради від 13 вересня 2017 року за № 264/02-20 вбачається, що журнали реєстрації заяв , скарг, пропозицій за 1995 рік знищені в звязку з закінченням строку їх зберігання.

З копії технічного паспорта на садовий будинок Садового товариства «Прогрес» (т. 1 а.с. 115 ) вбачається, що ОСОБА_1 належить садовий будинок загальною площею 52,3 кв. м. в тому числі літньою житловою 38,3 кв.м. допоміжна площа 14.0 кв.м., право власності на будинок ОСОБА_1 підтверджується реєстраційним посвідченням від 04 лютого 1994 року, що свідчить про законність будівництва садового будинку на спірній земельній ділянці.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 13 травня 2015 року , посвідченого нотаріусом Другої Кам'янець Подільської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за № 1 679, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2, задовго до 30 вересня 2016 року - дня звернення прокурора з відповідним позовом до суду, земельну ділянку, площею 0,0602 га кадастровий номер: :02:002:0221.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 6 вересня 2012 року № 5245-VI , який набрав чинності з 1 січня 2013 року , з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші обєкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;

які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 6 вересня 2012 року № 5245-VI , який набрав чинності з 1 січня 2013 року , у державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші обєкти нерухомого майна державної власності;

які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

в) які належать до земель оборони;

г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва.

З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№1645444 (т.1 а.с.6) вбачається, що цільове використання земельної ділянки , право власності на яку виникло у ОСОБА_2 - для введення садівництва , а тому відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України з 1 січня 2013 року розпоряджатися даною земельною ділянкою мала право Кам'янець Подільська районна державна адміністрація.

Відповідно до вимог глави 4 Цивільного процесуального кодексу України суд не має повноважень залучати до участі в справі позивача.

Згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, крім випадків, коли суд визнає поважними причини пропущеного строку та захистить порушене право.

При цьому закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності, тому дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір. Питання щодо поважності цих причин, тобто, наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Верховний Суд України на засіданнях Судової палати у цивільних справах за N 6-267цс16 від 10.06.2016, N 6-178цс 15 від 01.07.2015, N 6-2469цс16 від 16.11.2016, висловив таку правову позицію.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, N 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Тобто, суд повинен враховувати, що вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо розпорядження спірним майном, тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.

У постановах Верховного Суду України та правій позиції, які висловлені у справах N 6-267цс16 від 10.06.2016, N 6-178цс15 від 01.07.2015, N 6-2469цс16 від 16.11.2016 зазначається, що у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі N 6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

З 2004 року по 01 січня 2013 року землями на території сільської ради розпоряджалась Жванецька сільська рада і з 05 жовтня 2009 року до 01 січня 2013 року минуло більше ніж три роки строк позовної давності, встановлений ст.. 258 ЦК України.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Суд вважає, що при вирішенні спору може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим, у пункті 71 рішення в справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, в тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави в незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з'ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави в право на мирне володіння майном. Додержання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що не має чіткого, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб'єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з'ясований у кожній конкретній справі на підставі обставин і фактів, безпосередньо встановлених.

Так, прокурор подаючи позов , може вимагати виправлення помилки, яка була допущена під час видачі державного акту на право приватної власності на землю , однак за сплином часу, прокурор не має можливості встановити обставини виникнення даної помилки , оскільки всі інші документи - звернення ОСОБА_1, документи , на підставі яких було прийнято рішення за № 3 від 13 червня 1995 року про надання дозволу Садівничому товариству «Садове товариство «Прогрес» на приватизацію земельних ділянок , є знищеними.

Кримінальне провадження за № 0000001 внесене в ЄРДР 28 квітня 2015 року було заведено за ч. 1 ст.. 366 КК України , давність притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення даного кримінального правопорушення відповідно до ст.. 106 КК України становить два роки , які з 05 жовтня 2009 року минули , особу , яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення , за період з 28 квітня 2015 року і до дня ухвалення судового рішення , не встановлено.

Наявність суспільного інтересу прокурор обґрунтовує тими обставинами, що згідно ст.. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством , що перебуває під особливою охороною держави.

Однак прокурор не навів жодного обґрунтування переваги суспільного інтересу в вилученні земельної ділянки, яка на даний час може бути вилучена тільки в державну власність, оскільки знаходиться за межами населеного пункту , а не в комунальну , як вказано в позовній заяві, над необхідністю додержання права власності окремих громадян. Тобто, над необхідністю дотримання права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку невеликої площі 0, 0602 га., на якій з дотриманням усіх будівельних норм , одним з відповідачів - ОСОБА_5, був збудований , прийнятий в експлуатацію садовий будинок , право на який у 1994 році було належним чином за ним оформлено.

Тобто держава не зможе самостійно використовувати дану земельну ділянку , на якій розташований садовий будинок, та передати цю земельну ділянку у власність нікому іншому , крім власника садового будинку.

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з тих підстав, що прокурором не доведено переваги між інтересами суспільства, держави над необхідністю додержання фундаментального права відповідачів, тобто права власності на майно.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено , позов заявлено до трьох відповідачів , один з яких - ОСОБА_1 , який звільнений від сплати судового збору, то в стягненні судового збору з ОСОБА_2 і Жванецької сільської ради по 1/3 частці від суми 1378 гривень , а саме - по 459 гривень 33 коп. з кожного відповідача слід відмовити.

В поверненні з державного бюджету позивачу 459 гривень 34 коп. судового збору в розмірі 1/3 частки від сплати якої звільнений ОСОБА_1, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 208 210, 212 214 ЦПК України , суд, -

Вирішив :

В задоволенні позову заступника керівника Камянець-Подільської місцевої прокуратури до ОСОБА_1, ОСОБА_2 , Жванецької сільської ради, треті особи: Садівниче товариство «Садове товариство «Прогрес», Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №164524 від 05.10.2009 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,0602 га з кадастровим номером: :02:002:0221, що розташована за адресою: с.Брага Камянець-Подільського району, виданого на імя ОСОБА_1, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 13 травня 2015 року , посвідченого нотаріусом Другої Кам'янець Подільської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за № 1 679 , витребування земельної ділянки , кадастровий номер :02:002:0221 у ОСОБА_2 та зобовязання ОСОБА_2 повернути вказану земельну у комунальну власність відмовити.

В стягненні з ОСОБА_2, Жванецької сільської ради судового збору в сумі по 459 гривень 33 коп. на користь прокуратури Хмельницької області відмовити.

В поверненні з державного бюджету на користь прокуратури Хмельницької області судового збору в сумі 459 гривень 34 коп. відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії рішення до апеляційного суду Хмельницької області через Кам'янець-Подільський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили в порядку , передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Суддя Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Бондар О.О