Провадження № 2/761/374/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Савицького О.А.,

при секретарі Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська Катерина Вячеславівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марина Олександрівна, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договорів удаваним та недійсним, витребування нерухомого майна та визнання права власності на нього,

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, направивши його поштовим відправленням, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно якого просила: визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 36,4 кв.м., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08.23.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. та зареєстрований в реєстрі за №1114; визнати недійсним фактично укладений договір управління майном, оформлений договором купівлі-продажу квартири від 08.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. та зареєстрований в реєстрі за №1114; витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 36,4 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Разом з тим, позивачка вказує, що укладаючи вищенаведений договір, сторони насправді укладали договір управління майном, за яким вона передавала спірну квартиру ОСОБА_2 виключно в управління.

При цьому, в обґрунтування укладення саме договору управління майном, позивачка посилається, серед іншого, на те, що спірна квартира фактично не вибувала з її управління, а відповідачка, в свою чергу, жодного дня в квартирі не проживала та не сплачувала комунальні платежі.

У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення ст. 235 ЦК України, позивачка вважає договір купівлі-продажу квартири від 08.12.2011 року удаваним правочином, що має на меті приховати договір управління майном, який, в свою чергу, є недійсним, адже в момент його укладення сторонами не додержано вимог ч.1 ст. 203 ЦК України щодо відповідності змісту правочину актам законодавства та ч.5 ст. 203 ЦК України, оскільки сторони бажали настання не тих наслідків, що обумовлені договором купівлі-продажу.

Також, враховуючи ту обставину, що 06.03.2015 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своїй матері - ОСОБА_3, яка, в свою чергу, знала або повинна була знати про неправомірність набуття нею права власності на квартиру, позивачка, посилаючись на положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, просить витребувати від ОСОБА_3 на її користь спірну квартиру.

Крім того, позивачка вказує, що враховуючи наявність підстав для витребування спірного майна від ОСОБА_3 на її користь, вимога про визнання права власності позивачки на спірне майно є правомірною та обґрунтованою.

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідачки ОСОБА_3 у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засіданні не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Разом з тим, в матеріалах справи містяться заперечення її представника, в яких останній вважає позов необґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Так, в обґрунтування поданих заперечень представник відповідачки, серед іншого, зазначає, що позивачкою як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи судом не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування між нею та ОСОБА_2 відносин з управління майном щодо спірної квартири, які начебто були приховані правочином купівлі-продажу квартири від 08.12.2011 року. При цьому, враховуючи те, що позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення із заявленими вимогами до суду, представником відповідачки заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - Лєтнікова І.В. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала та просила відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Треті особи ОСОБА_4, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська К.В., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О., ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Крім того, в судових засіданнях, які відбулися 28.09.2016 року, 01.11.2016 року, 02.12.2016 року та 23.09.2016 року, з обставин справи було допитано в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_7

Вислухавши пояснення учасників судового процесу та показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири, укладеного 13.11.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В., ОСОБА_1 стала власником квартири АДРЕСА_1.

У подальшому, а саме - 08.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. та зареєстрований в реєстрі за №1114, згідно якого ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просить визнати договір купівлі-продажу від 08.12.2011 року удаваним з тих підстав, що, укладаючи вказаний договір, сторони насправді укладали договір управління майном.

Крім того, на переконання позивачки, договір управління майном, який, як вона стверджує, насправді було укладено між сторонами, є недійсним, адже в момент його укладення не було додержано вимог ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України.

Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, як встановлено положеннями ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Також, відповідно до роз'яснень, викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Разом з тим, згідно правової позиції, що була висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-1026цс16, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Крім того, оскільки згідно з ч.1 ст. 202 та ч.3 ст. 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Однак, в порушення положень ст. 60 ЦПК України, позивачкою не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що між нею та ОСОБА_2 виникли інші правовідносини, ніж передбачені укладеним договором купівлі-продажу квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу квартири від 08.12.2011 року.

Натомість, зі змісту п. 12 Договору купівлі-продажу квартири від 08.12.2011 року вбачається, що сторони підтвердили, що даний договір не є фіктивним або удаваним правочином і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

До того ж, показання свідків, які, до речі, не підтвердили обставин вчинення сторонами удаваного правочину, судом у даному випадку взагалі не приймаються до уваги, адже, як передбачено п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Також, слід зазначити, що, як встановлено в судовому засіданні, 19.12.2011 року ОСОБА_2 здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру, а 06.03.2015 року на правах власника уклала договір дарування цієї квартири на користь своєї матері - ОСОБА_3

Тобто, з урахування вищенаведеного, можна дійти висновку, що дії ОСОБА_2 стосовно спірної квартири після укладення договору купівлі-продажу від 08.12.2011 року не містять ознак управління майном в інтересах позивачки, а свідчать про спрямованість її реального наміру на набуття права власності на квартиру та подальше розпорядження майном.

При цьому, обставини здійснення позивачкою оплати комунальних послуг за квартиру після укладення договору-купівлі продажу останньої, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні в силу відсутності будь-яких доказів зазначеного.

На підставі викладеного та враховуючи те, що стороною позивачки не доведено, що між позивачкою та ОСОБА_2 виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири від 08.12.2011 року, а воля сторін була спрямована на встановлення відносин із управління майном, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 08.12.2011 року удаваним.

Крім того, враховуючи відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, суд відмовляє позивачці й у визнанні недійсним договору управління майном, адже вказаний договір, виходячи з встановлених обставин справи, між сторонами укладений не був.

Щодо позовних вимог в частині витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1, суд вважає за необхідне зазначати наступне.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

При цьому, ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Також, ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено судом, 08.03.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1.

Водночас, звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги в частині витребування від ОСОБА_3 на свою користь спірної квартири, позивачка, як на підставу для їх задоволення, посилається на положення ст.ст. 387, 388 ЦК України та зазначає, що оскільки ОСОБА_3, на користь якої було укладено договір дарування, знала або повинна була знати про неправомірність набуття нею права власності на спірне майно, квартира може бути витребувана від неї в будь-якому випадку.

Так, дійсно відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно положень ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому, як передбачено частиною 3 вищевказаної статті, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Разом з тим, оскільки в судовому засіданні встановлено законність набуття права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, яка в подальшому була нею подарована ОСОБА_3, а обставини стосовно того, що ОСОБА_3 знала або могла знати про наявність перешкод до укладення Договору дарування, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд проходить до висновку про відсутність передбачених ст.ст. 387, 388 України підстав для витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спірної квартири.

Крім того, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею на підставі ст. 392 ЦК України права власності на спірну квартиру також задоволенню не підлягають, адже в силу положень ст. 392 ЦК України тільки власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Також слід зазначити, що, відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачкою тих обставин, на які вона посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 203, 215, 235, 321, 328, 387, 388, 392 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 74, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська Катерина Вячеславівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марина Олександрівна, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договорів удаваним та недійсним, витребування нерухомого майна та визнання права власності на нього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: