АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5432/16-ц Головуючий в 1 інстанції - Літвіненко Н.А.
Провадження №22ц/774/1583/К/17 Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участі секретаря: Видрик А.А.,

за участі: представника Криворізького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області - Бершадської Людмили Станіславівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (у теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області) на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (у теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області) про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі Фонд) про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача 145000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди без урахування утримання податку з доходу фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що він, працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 22 роки 5 місяців, з них:

-26.08.1980 р. - 31.12.1987 р., 01.01.1988 р. - 01.06.1989 р., 11.06.1990 р. - 08.04.1996 р. - слюсар з ремонту обладнання, підземний електрогазозварник, поверхневий електрогазозварник, ш. «Сєвєрная» ім. Валявка, виробниче об'єднання «Кривбасруда»;

-16.07.1996 р. - 29.05.1998 р. - газоелектрозварник, ВАТ «Криворізький тепличний комбінат»;

-08.06.1998 р. - 30.04.2003 р. - електрогазозварник, збагачувальна фабрика, ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

В жовтні 2003 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 1862 промислової медицини йому були встановлено професійне захворювання: Радикулопатія попереково-крижова зі статико-динамічними порушеннями 2-3 ст.,. стійким больовим синдромом, стан після дискектомії L3-L4, лазерної дискектомії L4-L5, L5-S1 .

Зазначає, що професійне захворювання було встановлене на підставі даних Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 18.08.2003 р. № Ф-2/2-2264, виданої Головним державним санітарним лікарем Жовтневої СЕС м. Кривого Рогу, де вказано, що позивач працював в умовах впливу підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, виробничого шуму, важкості праці.

Вказує, що по факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений відповідний акт розслідування професійного захворювання № 15 від 27.01.2004 року де вказано, що працюючи на ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» внаслідок незастосування засобів малої механізації умови праці були пов'язані з важкою фізичною працею, а в зв'язку зі специфікою ремонтних робіт - вимушеною робочою позою. Крім цього позивач наражався на дію загальної вібрації, джерелом якої є технологічне обладнання.

Працюючи на шахті «Сєвєрная» ім. Валявка ВО «Кривбасруда» та в ВАТ «Криворізький тепличний комбінат» позивач виконував роботи пов'язані з важкою фізичною працею і вимушеною робочою позою.

Важкість праці: потужність зовнішньої роботи 112 Вт при нормі 41-90 Вт (ВАТ «Центральний ГЗК»); підйом та переміщення вантажу вагою 32-70 кг (шахта «Сєвєрная» ім.Валявка ВО «Кривбасруда» та ВАТ «Криворізький тепличний комбінат»).Вимушена робоча поза: з нахилом тулуба до 30? - 34% робочої зміни при нормі - 25% (ВАТ«Центральний ГЗК»); перебування на колінах, лежачі (шахта «Сєвєрная» ім. Валявка ВО «Кривбасруда» та ВАТ «Криворізький тепличний комбінат»). Вібрація: загальна вібрація 94 дБ при ГДР 92 дБ (ВАТ «ЦГЗК»).

Зазначає, що за висновком МСЕК від 11.05.2004 року позивачу ОСОБА_2 вперше була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40% та 3 група інвалідності з переоглядом у 2005 р. Згідно рекомендацій МСЕК позивач потребував «ВМП, медикаментозне лікування, санаторно-курортне лікування».

За висновком МСЕК від 07.05.2009 р. втрата професійної працездатності встановлена в розмірі 40% та 3 група інвалідності з 01.05.2009 р. повторно, безстроково.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Судові витрати по справі компенсовано за рахунок держави. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї представник Фонду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги представник Фонду посилався на те, що Законом України № 717-V від 23.02.2007 року виключено всі норми, якими передбачалась виплата моральної шкоди, із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві…». При цьому вважає, що Конституційний суд України, визнаючи конституційними норми Закону України від 23.02.2007 року, зазначив, що право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду скасовано для всіх застрахованих громадян, незалежно від дати встановлення втрати працездатності. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року, визначено, що відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві не є страховою виплатою, у зв'язку з чим вважає, що Фонд є неналежним відповідачем. Також представник Фонду вважає, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях, що є недопустимим, зокрема вважає, що позивачем не доведено в повній мірі факту існування у нього моральних страждань, тоді як, згідно Листа Відділу медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я від 05.03.2012 р., факт завдання моральної шкоди потерпілому до 20.03.2007 р. встановлювався МСЕК на підставі медичних документів, які підтверджували наслідки перенесеного стресу. Крім того, на думку представника Фонду, позивачем не вказано перелік змін в її житті та доказів на їх існування. Також в апеляційній скарзі представник Фонду посилався на пропуск позивачем тримісячного строку позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду. Також, представник Фонду посилався на те, що вказану справу слід розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки Фонд та його робочі органи на місцях є суб'єктом владних повноважень, тобто органом державної влади, оскільки здійснює владні управлінські функції. Крім того, на думку представника Фонду, позовна заява не відповідає вимогам 119 ЦПК України, оскільки позивачем не зазначено в чому саме полягає моральна шкода та якими доказами це підтверджується. Поміж тим, представник відповідача вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди завищений і такий, що не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Крім того, представник відповідача зауважує на тому, що позивач звернувся з позовом 07 грудня 2016 року, після набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01 січня 2015 року, тобто права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів відповідача, не має.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обгрунтовне, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та доповнення до апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював з 26.08.1980 р. - 31.12.1987 р., 01.01.1988 р. - 01.06.1989 р., 11.06.1990 р. - 08.04.1996 р. - слюсаром з ремонту обладнання, підземним електрогазозварником, поверхневим електрогазозварником, ш. «Сєвєрная» ім. Валявка, виробниче об'єднання «Кривбасруда»; з 16.07.1996 р. - 29.05.1998 р. - газоелектрозварником, ВАТ «Криворізький тепличний комбінат»; з 08.06.1998 р. - 30.04.2003 р. - електрогазозварником, збагачувальна фабрика, ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

Відповідно до п. 14 Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) № 15 від 27.01.2004 р., позивач ОСОБА_2, працюючи з 08.06.1998 р. по 30.04.2003 р. електрогазозварником збагачувальної фабрики ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ОСОБА_2, виконував зварювальні роботи під час ремонтів технологічного обладнання і трубопроводів, при цьому, внаслідок незастосування засобів малої механізації умови праці були пов'язані з важкою фізичною працею, а в зв'язку зі специфікою ремонтних робіт - вимушеною робочою позою. Крім цього позивач наражався на дію загальної вібрації, джерелом якої є технологічне обладнання.

Працюючи з 08.06.1980 р. по 08.04.1996 р.на шахті «Сєвєрная» ім. Валявко ВО «Кривбасруда» та з 16.07.1996 р. по 29.05.1998 р. в радгоспі ВАТ «Криворізький тепличний комбінат», згідно санітарно - гігієнічної характеристики, умови праці позивача ОСОБА_2 були пов'язані з важкою фізичною працею і вимушеною робочою позою.

В п. 15 Акту розслідування професійного захворювання зазначено причиною професійного захворювання - багаторічну працю в умовах важкої фізичної праці, вимушеної пози та вібрації.

Важкість праці:потужність зовнішньої роботи 112 Вт при нормі 41-90 Вт (ВАТ «Центральний ГЗК»); підйом та переміщення вантажу вагою 32-70 кг. (шахта «Сєвєрная» ім.Валявка ВО «Кривбасруда» та ВАТ «Криворізький тепличний комбінат»). Вимушена робоча поза: з нахилом тулуба до 30? - 34% робочої зміни при нормі - 25% (ВАТ«Центральний ГЗК»); перебування на колінах, лежачі (шахта «Сєвєрная» ім.Валявка ВО «Кривбасруда» та ВАТ «Криворізький тепличний комбінат»).

Вібрація: загальна вібрація 94 дБ при ГДР 92 дБ (ВАТ «ЦГЗК»).

Як вбачається з висновку МСЕК від 11.05.2004 року позивачу ОСОБА_2 була первинно встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40% та 3 група інвалідності з переоглядом - 01.04.2005 р. Рекомендовано ВМП, медикаментозне лікування, санаторно-курортне лікування.

Відповідно до довідки МСЕК від 07.05.2009 р., при повторному огляді ОСОБА_2 була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40% та 3 група інвалідності з 01.05.2009 р. безстроково, потреба у медикаментозному лікування і ВМП, санаторно-курортне лікування.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано керувався ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності», в редакції, що діяла на час встановлення ОСОБА_2 втрати професійної працездатності, яка передбачає відшкодування Фондом моральної шкоди за наявності факту її спричинення.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_2 у зв'язку з втратою професійної працездатності встановлений в судовому засіданні та підтверджений наданими позивачем доказами.

Висновок суду про відшкодування позивачу з боку відповідача моральної шкоди відповідає Рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп2004р. відповідно до якого, громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та неврахування судом обов'язку встановлення цього факту МСЕК є безпідставними та такими, що суперечать Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. №212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з травня 2004 року встановлено стійку втрату професійної працездатності.

До того ж ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання (п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-9/2004 р.).

Доводи Фонду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог безпідставні, оскільки Законом України № 717-V від 23.02.2007р. внесено зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві...» відповідно до яких, всі норми даного закону якими передбачається виплата моральної шкоди - виключено і Конституційний Суд України в своєму рішенні від 08.10.2008 року визнав ці зміни конституційними, а тому Фонд є неналежним відповідачем, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки на час спричинення ушкодження здоров'я ОСОБА_2 норми вищевказаного Закону, в частині відшкодування моральної шкоди були чинними.

Не може погодитись колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2, у зв'язку тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року, не передбачено відшкодування моральної шкоди потерпілим за рахунок Фонду, з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 8 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці; ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 2 п. 11.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Згідно ж висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в 11.05. 2004 року, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, а саме на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності», в редакції станом на грудень 2004 року, за умовами якого обов'язок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Доводи представника відповідача про те, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з позовною заявою, не відповідають положенням п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, який встановлює, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Також, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що судом також не враховано, що відповідно до ст. 233 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4, термін позовної давності у разі заподіяння працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці, становить три місяці, оскільки вони суперечать положенням п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, які встановлюють, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Безпідставними є й доводи відповідача щодо розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства, оскільки Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено розгляд справ з відшкодування моральної шкоди в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи (права на відшкодування моральної шкоди). У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. (п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»)

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому вона задоволенню не підлягає, як необґрунтована.

Необґрунтованими вважає колегія суддів доводи апеляційної скарги відповідача щодо розміру моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції на користь позивача.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом з урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер отриманого позивачем професійного захворювання, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи, зокрема на ПрАТ «ЦГЗК» у шкідливих умовах протягом тривалого часу, що стало причиною його професійного захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності у розмірі 40 %, 3-тю групу інвалідності безстроково та тривале лікування у медичних закладах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (у теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області) відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: