Дата документу 23.10.2017
ЄУ № 420/1614/17
Провадження №2-о/420/227/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Стеценко О.С.,

за участю секретаря Рожкової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник, ОСОБА_1, звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити, що громадянин України ОСОБА_2, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, помер у серпні 2014 року у м.Луганськ Луганської області, Україна, причина смерті невстановлена у звязку з повним скелетуванням.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є матірю ОСОБА_2, який з 2014 року проживав в м. Луганськ. В серпні 2014 року її син за незясованих обставин трагічно загинув у м.Луганськ і лише нещодавно були виявлені його останки, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №497, виданим «Государственным учреждением «Луганское республиканское бюро судебно медицинской експертизы»» (російською мовою). Його останки поховані в м.Луганськ. Звернувшись до Новопсковського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Луганській області з метою отримання свідоцтва про смерть сина, їй було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України та форма документу, наданого на підтвердження факту смерті, не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», а лікарське свідоцтво про смерть не є легітимним на території України. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті сина.

Заявник, ОСОБА_1, в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі.

Представник заінтересованої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, рішення просив прийняти на розсуд суду, заперечень не має.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 11.10.2017 за вих.№1621/17.22-26 ОСОБА_1 відмовлено в реєстрації смерті ОСОБА_2 за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, УССР, був сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ ЕД №420212, виданого Новопсковським відділом ЗАГС Новопсковського району Ворошиловградської області 09.07.1979, актовий запис №77.

03.06.1983 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії ІІ-ЕД №316503, виданого 11.03.1984 відділом запису актів громадянського стану Артемівського району Ворошиловградської області, актовий запис №228.

11.05.1984 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уклала шлюб з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, та змінила прізвище на «Несвіт», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії И-ФР №308529, виданим Кагалимською сільською радою народних депутатів Сургутського району Тюменської області 11.05.1984, актовий запис №82.

Згідно паспорту серії ЕН №714917, виданого 07.07.2009 Новопсковським РВ ГУМВС України в Луганській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_6, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7.

Як вбачається з протоколу предявлення трупу для впізнання від 14.07.2017, складеного в м.Луганськ, до впізнання було предявлено останки невідомого чоловіка, виявленого 13.04.2017 в Лутугинському районі, в 500 м. від траси кв.Южний с.Хрящевате. в траншеї. Згідно даного протоколу ОСОБА_6 по формі черепа, характеристиці зубного апарату, наявності коронок, а також металевої шпиці в правій ключиці впізнав в даних останках свого брата ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №497, видане 15.04.2017 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Луганское республиканское судебно медицинской експертизы»»(російською мовою).

Згідно вказаного свідоцтва про смерть, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, помер в серпні 2014 року в Лутугинському районі в 500 м. від траси кв.Южний с.Хрящевате, в траншеї.

Згідно довідки про причину смерті №497 від 15.04.2017 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, помер в серпні 2014 року, причина смерті невстановлена у звязку з повним скелетуванням.

Заявник також надала до суду фотокартки поховання та свідоцтво про поховання, видане КП «Ритуальна служба м.Луганська» ОСОБА_6, який 15.04.2017 на ділянці №5 на кладовищі «Южное» (російською мовою) в м.Луганськ здійснив поховання ОСОБА_2.

Оцінюючи докази, надані заявником, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2, який помер в серпні 2014 року в м. Луганськ підлягають задоволенню частково, так як судом достовірно встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала в Лутугинському районі Луганської області, а не в м. Луганськ, як зазначає заявник.

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1про встановлення факту смерті, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, задовольнити частково.

Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_6, був зареєстрований за адресою: вул.Комісарова. буд. 10, с.Піски Новопсковського району Луганської області, помер в серпні 2014 року в Лутугинському районі Луганської області України, причина смерті невстановлена у звязку з повним скелетуванням.

В задоволенні решти заявлених вимог ОСОБА_1 відмовити.

Допустити рішення до негайного виконання.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: О.С. Стеценко