Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євтушенко О.І., Маляренка А.В.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України в Полтавській області, треті особи: прокуратура Вінницької області, Вінницька місцева прокуратура Вінницької області, Немирівська місцева прокуратура Вінницької області, Липовецький районний суд Вінницької області, Липовецьке відділення поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства і суду, зарахування терміну перебування під судом і слідством до трудового стажу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 1997 році стосовно нього Липовецьким районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - Липовецький РВ УМВС України у Вінницькій області) було порушено кримінальні справи. Досудове слідство проводилось по 22 листопада 2011 року. Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 07 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2011 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2011 року, його визнано невинуватим за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, та виправдано.

Посилаючись на вказані обставини, просив відшкодувати йому шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у розмірі 2,9 млн грн, із яких: 1 млн грн - моральна шкода; 1 млн грн - майнова шкода; 84 700 грн - витрати на правову допомогу; 100 тис. грн - витрати на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду; 540 тис. грн - втрачений заробіток та 360 тис. грн - інші грошові доходи.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому незаконними діями органами досудового слідства, прокуратури і суду, у сумі 84 700 грн, що складається із сум, сплачених громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги, зобов'язавши Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України вказану суму на користь позивача за рахунок і в межах бюджетних асигнувань. У частині вимоги відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 млн грн провадження у даній справі закрито. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу та закриття провадження у справі в частині відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто кошти, сплачені на одержання правової допомоги, в сумі 84 700 грн. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора Вінницької області відхилено; касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково; рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року у частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 84 700 грн залишено без змін, а в іншій частині судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги (т. 3, а. с. 43-47) та остаточно просив відшкодувати йому шкоду у загальному розмірі 4 250 000 грн, із яких: 3 млн грн - шкода, завдана порушенням нормальних життєвих зв'язків, заподіяним внаслідок фізичного та психологічного впливу, стражданням, що призвело до погіршення і позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин із оточуючими людьми, втрати довіри в людей, що негативно вплинуло на обрання депутатом щонайменше 3 разів за 15 років, обрання чи призначення керівником підприємства, понесення витрат (упущена вигода) для відновлення порушеного права відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 22 ЦК та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»; 100 тис. грн - витрати, понесені у зв'язку з перебуванням під вартою в СІЗО протягом двох років, а саме: поїздки залізничним транспортом до СІЗО, купівля продуктів харчування та інших вкрай необхідних товарів, аналогічні поїздки членів родини на судові засідання протягом 15 років та за викликами органів розслідування і суду; 100 тис. грн - витрати на лікування втрати зору дочки ОСОБА_4, втрати його здоров'я та інших членів родини; 690 тис. грн - заробіток та інші грошові доходи, втрачені внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду, із розрахунку 3 тис. грн на місяць за перебування під слідством і судом протягом 15 років; 360 тис. грн - інші грошові упущені комерційні доходи та доходи від його Фермерського господарства «Лілія» протягом 15 років. Щодо грошової суми на відшкодування майнової шкоди - просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 103 % відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Крім того, пред'явив вимоги до Пенсійного фонду України в Полтавській області про зарахування терміну перебування під судом і слідством до трудового стажу. Вважає, що за час досудового слідства він зазнав душевних та фізичних страждань, поніс значні матеріальні збитки, які повинні бути відшкодовані за рахунок Державного бюджету України.

Останнім рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року, ухвалити нове рішення, яким стягнути на його користь із держави України в особі Державної казначейської служби України 4 250 000 грн на відшкодування шкоди, а також зарахувати до державного стажу термін перебування під вартою та час перебування під слідством і судом протягом 15 років, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України шкода, спричинена органами державної влади, підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у разі постановлення виправдувального вироку суду.

У ст. 3 Закону зазначено, що у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Відповідно до ст. 7 цього Закону термін перебування під вартою, термін відбуття покарання, а також час, протягом якого громадянин не працював у зв'язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом установлено, що 29 вересня 1997 року стосовно ОСОБА_3 начальником ВДСБЕЗ Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 84 ч. 2, ст. 172 ч. 2 КК України.

01 квітня 1998 року постановою слідчого Липовецького РВВС ОСОБА_3 притягнуто як обвинуваченого за ст. 165 ч. 4 КК України, йому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та оголошено у розшук.

21 липня 1999 року старшим слідчим СВ Калинівського РВ УМВС стосовно позивача порушено кримінальну справу за ст. 141 ч. 2 КК України.

09 серпня 1999 року старшим слідчим СВ Калиновського РВ УМВС відносно позивача порушено кримінальну справу за ст. 172 ч. 2, ст. 84 ч. 4 КК України.

09 серпня 1999 року старшим слідчим СВ Калинівського РВ УМВС винесено постанову, згідно з якою ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та оголошено його у розшук.

Згідно з протоколом про затримання від 25 січня 2000 року о 17 год. 15 хв. позивача затримано 25 січня 2000 року.

01 грудня 1999 року слідчим Калинівського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165, ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 143, ч. 2 ст. 172 КК України (у редакції 1960 року).

28 березня 2000 року за вказаними обвинуваченнями прокурором Липовецького району Вінницької області затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі стосовно ОСОБА_3 та справу направлено до Липовецького районного суду Вінницької області.

Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 15 червня 2001 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165, ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 172 КК України. На підставі ст. 42 КК України остаточно призначено покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі у трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією особистого майна та позбавленням права займати адміністративно-розпорядчі посади строком на 4 роки. Цим же вироком виправдано за ч. 2 ст. 143 КК України (в редакції 1960 року) на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2001 року вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 15 червня 2001 року стосовно ОСОБА_3 скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування. Цією ж ухвалою міру запобіжного заходу щодо нього змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Під час додаткового розслідування старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України у Хмельницькій області винесено постанову від 25 травня 2003 року про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_3 із ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165 та ч. 2 ст. 172 КК України (в редакції 1960 року) відповідно на ч. 4 ст. 191, ст. 246, ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року).

Під час судового слідства у справі 05 травня 2006 року державний обвинувач на підставі ст. 277 КПК України змінив обвинувачення ОСОБА_3, перекваліфікувавши дії підсудного з ч. 4 ст. 191 КК України на ч. 2 ст. 191 КК України та виключивши з обвинувачення ст. 246, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 24 травня 2006 року позивача визнано невинуватим за ч. 2 ст. 191 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10 серпня 2006 року вказаний вирок залишено без зміни.

Ухвалою Верховного Суду України від 08 листопада 2007 року ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 серпня 2006 року скасовано, справу стосовно позивача направлено на новий апеляційний розгляд.

Під час нового апеляційного розгляду 07 лютого 2008 року ухвалою апеляційного суду Вінницької області задоволено апеляційну скаргу державного обвинувача та вирок Вінницького районного суду від 24 травня 2006 року скасовано, кримінальну справу стосовно позивача повернуто на новий судовий розгляд зі стадії досудового розгляду.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2008 року позивача звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191 КК України, справу стосовно нього закрито у зв'язку із закінченням строків давності.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2008 року постанову Вінницького районного суду від 17 червня 2008 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 16 червня 2009 року ОСОБА_3 виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 вересня 2009 року виправдувальний вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 16 червня 2009 року стосовно ОСОБА_3 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 27 липня 2010 року ОСОБА_3 виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2010 року зазначений вирок місцевого суду скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 07 квітня 2011 року позивача визнано невинуватим та виправдано за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Вказаний вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2011 року.

Також установлено, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, стягнуто на користь ОСОБА_3 200 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства і суду (т. 1, а. с. 45-49).

Таким чином, оскільки рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 вже стягнуто грошову суму на відшкодування моральної шкоди, то суд у цій справі із метою уникнення її подвійного стягнення дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органів досудового слідства та суду.

Ухвалюючи рішення у справі у частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, суд правильно виходив із наступного.

Згідно з п. 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), громадянинові відповідний орган, зазначений у п. 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз'яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати.

Так, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися відповідно до підпункту 2 пункту 11 Положення при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або порядку нагляду - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

Пунктом 12 Положення передбачено, що у місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п. 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч. 1 ст. 12 Закону постанову (ухвалу).

Так, згідно зі змістом оскаржуваного рішення на виконання вимог попередньої ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року судом позивачеві неодноразово роз'яснювалося, які докази необхідно надати для здійснення розрахунку втраченого заробітку, які необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди від відповідних державних і громадських організацій має бути витребувано для вирішення спору відповідно до вимог п. 12 Положення. Натомість зазначено, що позивач під час проведення судового засідання у справі в категоричній формі відмовився надавати зазначені докази та заявляти клопотання про їх витребування судом. Вказані обставини не спростовані позивачем у касаційній скарзі.

Разом із тим судом установлено, що ОСОБА_3 із 17 лютого 1992 року є пенсіонером МВС та безперервно отримує пенсію за вислугою років до цього часу, про що він неодноразово вказував у судових засіданнях.

Із березня 1992 року одразу після виходу на пенсію ОСОБА_3 продовжував працювати на керівних посадах, зокрема, головою колгоспу «Новий шлях» у с. Мала Жмеринка Жмеринського району Вінницької області, потім із 07 березня 1996 року - головою КСП «Чернятинське» у с. Чернятинці Хмільницького району Вінницької області.

Останній період (до перебування під вартою із 25 січня 2000 року) із червня 1997 року по лютий 1998 року ОСОБА_3 працював на посаді голови КСП «Нива» с. Іванька Липовецького району Вінницької області. Період праці на вказаній посаді позивач не заперечував.

Під вартою ОСОБА_3 перебував у період із 25 січня 2000 року по 07 листопада 2001 року.

Таким чином, установлено, що на момент затримання та перебування під вартою ОСОБА_3 не працював та відповідно не отримував заробітну плату, був пенсіонером та отримував пенсію. Вказаний факт позивачем у судовому засіданні не спростований, а під час проведення попереднього засідання визнавався.

При цьому доводи позивача під час розгляду справи у судовому засіданні 29 вересня 2016 року про те, що не виключено, що до перебування під вартою він працював головою КСП «Чернятинське», суд обґрунтовано вважав такими, що не підтверджені доказами та навпаки спростовуються долученою позивачем виробничою характеристикою, виданою Хмільницьким районним управлінням сільського господарства, згідно з якою ОСОБА_3 був обраний головою правління КСП «Чернятинське» с. Чернятинці із 07 березня 1996 року, тобто ще до того, як працював головою правління КСП «Нива» с. Іванька Липовецького району.

Разом із тим суд виходив із того, що згідно з процесуальними документами, які приймалися у кримінальній справі ОСОБА_3, а саме: постановою про арешт від 09 серпня 1999 року; протоколом про затримання від 25 січня 2000 року № В 015877, у графі «місце роботи» зазначено пенсіонер, що, як правильно вважав суд, свідчить про те, що ОСОБА_3 на час затримання та перебування під вартою не працював. Указаний факт, як вважав суд, також підтверджується судовими рішеннями, постановленими судами різних інстанцій під час розгляду кримінальної справи ОСОБА_3

Суд також правильно врахував, що процесуальних рішень про відсторонення від посади ОСОБА_3 під час проведення досудового розслідування у кримінальній справі не приймалося, що не заперечувалось та не спростовувалось позивачем під час розгляду справи.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_3 на момент затримання та перебування під вартою не працював, від роботи (посади) не відсторонявся, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення втраченого заробітку та інших грошових доходів відповідно до вимог п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім того, судом установлено, що під час проведення досудового слідства та судового розгляду за кримінальною справою ОСОБА_3 працював та проводив активну громадську діяльність, зокрема, у 2001 році очолював громадську приймальню народного депутата України, у 2003 році працював кореспондентом газети «Соціаліст Вінничини», у період із 2004 по 2011 роки працював у ВАТ «Полтавське хлібоприймальне підприємство», Полтавському технікумі харчових технологій Національного університету харчових технологій, окружній виборчій комісії територіального округу № 142, директором підприємства «Українсько-німецький молочний центр», на Полтавському турбомеханічному заводі, Полтавській міській виборчій комісії Полтавської області, окружній виборчій комісії територіального виборчого округу № 147 з виборів Президента України.

Посилаючись на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітку у розмірі 690 тис. грн, втраченого внаслідок перебування під судом і слідством.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення комерційних доходів та доходів від фермерського господарства протягом 15 років у розмірі 360 тис. грн, витрат на лікування позивача та членів родини у розмірі 100 тис. грн, понесених витрат у зв'язку з перебуванням під вартою в СІЗО, купівлею продуктів харчування та необхідних товарів, поїздки на залізничному транспорті до СІЗО та за викликами органів розслідування та суду протягом 15 років у розмірі 100 тис. грн, суд правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості цих позовних вимог, оскільки позивач під час розгляду справи не обґрунтував та не надав доказів на підтвердження вказаних позовних вимог та особисто повідомив у судовому засіданні, що докази в нього відсутні.

При цьому позивач не заявляв клопотань про витребування доказів судом на підтвердження зазначених позовних вимог, у той час як згідно зі змістом оскаржуваного рішення судом неодноразово під час розгляду справи роз'яснювалося право позивача на заявлення клопотання про витребування доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Натомість позивач протягом усього часу розгляду справи в суді категорично заявляв, що він не бажає та відмовляється надавати докази у справі та пояснював, що всі докази знаходяться в матеріалах позову, із яким він звернувся до Європейського суду з прав людини, проте вказані обставини суд правильно вважав такими, що не звільняють його від доказування.

Крім того, установивши, що ОСОБА_3 був звільнений із органів внутрішніх справ 17 лютого 1992 року у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років, а кримінальну справу стосовно нього порушено у вересні 1997 року, крім того, під час проведення досудового слідства ОСОБА_3 від посади не відсторонювався, а перебуваючи на пенсії за вислугою років продовжував працювати на різних посадах на підприємства, установах та організаціях, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зарахування позивачу терміну перебування під вартою та часу перебування під слідством і судом протягом 15 років до трудового стажу.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо останнього місця роботи позивача були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, пославшись на матеріали справи. Таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи касаційним судом не передбачено.

Посилання заявника у касаційній скарзі на допущення судом навмисної фальсифікації не підтверджено жодним належним і допустимим доказом у силу вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішеного спору, а перевіривши матеріали справи, колегія суддів не знаходить підстав вважати, що судами під час розгляду справи порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: О.І. Євтушенко

А.В. Маляренко

О.В.Попович

О.В.Ступак