Справа № 440/1214/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В.
Провадження № 22-ц/783/2799/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Буської районної державної адміністрації, ОСОБА_4, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 27.02.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно їхньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апелянт вважає, що висновок органу опіки та піклування про передчасність позбавлення відповідача батьківських прав є формальним і суперечить інтересам дитини, оскільки відповідач самоусунулася від виховання дитини, не піклується про її розвиток, не виконує своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини. Звертає увагу, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.171 СК України, не заслухав думку самої дитини з цього питання.

Після відкладення розгляду справи за клопотанням позивача (а.с.106, 109), позивач та інші учасники розгляду справи повторно не з'явилися в судове засідання апеляційного суду, про час і місце розгляду справи всі були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку (а.с.117,120), а тому, з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 150 Сімейного кодексу (далі-СК) України визначено, що батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших дюдей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватись про здоров'я та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, при цьому, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 СК).

Відповідно до ст 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК).

Правові наслідки позбавлення батьківських прав визначені статтею 166 СК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 02.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 26.02.2013 року, яке набрало законної сили (а.с.6-9), визначено місце проживання дитини з батьком ОСОБА_3 та матір'ю ОСОБА_2 за місцем їх проживання в АДРЕСА_1

На момент розгляду справи дитина проживає разом з батьком та бабою в с.Піски по вул.Козацька, 43 Горохівського району Волинської області (дитина зареєстрована в АДРЕСА_2) і навчається в ЗОШ І-ІІІ ступеня м.Берестечко Горохівського району Волинської області (а.с.16, 33).

Орган опіки та піклування Буської районної державної адміністрації дійшов висновку про недоцільність позбавлення матері дитини батьківських прав, ураховуючи пояснення матері дитини, що після звільнення з місць позбавлення волі вона не має можливості спілкуватись з дочкою, оскільки дитина проживає в батька за іншою адресою місця проживання, ніж визначено рішенням суду, який чинить перешкоди в спілкуванні з дитиною, а також ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом (а.с.31).

З матеріалів справи (а.с.10-15) також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в період з 04.09.2012 року до червня 2016 року перебувала під вартою та в місцях позбавлення волі згідно з вироком Галицького районного суду м.Львова від 20.03.2015 року, який набрав законної сили 04.12.2015 року, за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.27, ч.1 ст.14, п.11 ч.2 ст.115 КК України.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач з об'єктивних причин не могла в цей період виконувати свої батьківські обов'язки по вихованню малолітньої дочки, проте, ця обставина жодним чином не повинна впливати на реалізацію прав відповідача як матері щодо своєї дитини та виконання визначених законом обов'язків по її вихованню, оскільки інших обставин, які б свідчили про невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, в даній справі не встановлено, а тому висновок органу опіки та піклування про недоцільність за таких обставин позбавляти відповідача батьківських прав відносно її дитини є цілком обґрунтованим, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - законним, оскільки відповідає наведеним вище нормам СК України та визначальним положенням Конвенції про права дитини (1989 року), ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, про якнайкраще забезпечення інтересів дитини, а саме: забезпечення права дитини отримувати батьківську турботу від обох батьків та не розлучатися зі своїми батьками, за винятком випадків, якщо таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини, проте, таких виняткових випадків у даній справі теж не встановлено.

Таким чином, суд правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального закону, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті заявлених вимог, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2017 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.