Справа № 522/904/16-ц
Провадження №2/522/5478/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси,

у складі судді Тарасова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Бондаренко Т.М.,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси, 22.01.2016 року звернувся позивач ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадщину, зазначаючи, що є донькою ОСОБА_3, якому за життя належала 8/100 частин домоволодіння за адресою м. Одеса, вул. Пантелеймонівська/ ОСОБА_4, 26/16 в м. Одесі. Після смерті батька, звернувшись до нотаріальної контори, дізналась про факт посвідчення заповіту ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2, який позивач вважає нікчемним, у звязку з наступними обставинами. Так, нотаріусом не встановлювалось, що у померлого ОСОБА_3 було два паспорти, які містять розбіжності в зазначенні дати народження, адреса реєстрації, даних щодо зареєстрованого шлюбу. Крім того, зазначила, що в заповіті не зазначена серія та номер паспорту, не зазначена назва держави народження. Позивач зазначив, що в заповіті, в порушення ч.2 ст. 1248 ЦК України, відсутнє речення «На моє прохання цей заповіт записано з моїх слів нотаріусом за допомогою компютерної техніки», не повністю зазначене імя та по батькові заповідача. Не зазначена назва області та країни в заповіті. У тексті заповіту не зазначені спадкоємці, яких ОСОБА_3 позбавив спадщини. Заповідач заповідав всю квартиру, тоді яку йому належала лише ? частина вказаного нерухомого майна. Крім того, померлий ОСОБА_3 не мав право заповідати вказане майно, оскільки вказане майно перебувало під арештом, накладеним ухвалою суду. Враховуючи викладене, позивач просила визнати заповіт недійсним. Визнати право власності на спадщину за законом, з урахуванням часток інших спадкоємців, в розмірі 8/100 часток.

У судовому засіданні, представник позивача ОСОБА_5 підтримала доводи позовної заяви в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, у звязку з чим, суд ухвали розглянути справу за його відсутності.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд ухвалив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Судом встановлено, що позивач (ОСОБА_5) ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 15.08.1986 року, відділом ЗАГСа Гулькевичського району, Краснодарського краю, актовий запис № 422.

В подальшому, у звязку з укладення шлюбу, позивач змінила прізвище на ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Міським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 398.

Судом встановлено, що 31.03.2007 року, державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, був посвідчений заповіт ОСОБА_3, який заповів усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_2.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого відділом ДРАЦС у м. Одесі Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 помер 24.07.2012 року, актовий запис № 7103.

Вищезазначений заповіт відповідає положенням ЦК України, Закону України «Про нотаріат», діючої на час посвідчення заповіту Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Надаючи оцінку щодо посилання позивача на наявність двох паспортів у померлого ОСОБА_3, суд зазначає, що з тексту заповіту вбачається, що нотаріус керувався даними паспорту, виданого 30.07.2003 року, тобто останнього за часом видачі. Вказана обставина свідчить про правомірність дії нотаріусу.

Посилання позивача на недопустимість зазначення в заповіті майна, на яке накладений арешт, суд вважає таким, що не ґрунтується на нормах законодавства. Накладення арешту на майно не обмежує особу на зазначенні вказаного майна у заповіті, проте обмежує нотаріуса у видачі правовстановлювальних документів на спадщину.

Зазначення в заповіті майна, що не належить заповідачу, також не є підставою для визнання його недійсним, оскільки повноваження визначення обсягу спадкової маси належить саме нотаріусу, тоді як, відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є лише особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Суд констатує відсутність підстав для визнання вказаного заповіту нікчемним за правилами ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_1 відмовилась від належного їй права на спадщину на користь ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_3, про що подала відповідну заяву до Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстровану в реєстрі за № 19, суд вважає, що позивачем не обґрунтоване порушене право при зверненні до суду.

Враховуючи те, що вимога про визнання права власності є похідною від вимоги про визнання заповіту недійсним, суд також відмовляє в задоволенні позову в цієї частині.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 212-214 ЦПК України, 15, 16 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Тарасов

26 жовтня 2017 року