Справа № 161/6089/17 Провадження № 22-ц/773/1347/17 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Категорія: 57 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

секретар Галицька І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

пр-ка позивача ОСОБА_2,

пр-ка відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсною транзакції щодо переказу коштів та зобовязання вчинити дії за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що у 2011 році між ним та відповідачем було укладено договір про банківське обслуговування, за умовами якого він отримав дві платіжні картки: одну для виплати заробітної плати, іншу кредитну з установленим на останній кредитним лімітом у розмірі 300 грн., який у подальшому було збільшено до 10000 грн., про що він 05.07.2016 року отримав від банку відповідне повідомлення, після якого відразу ж надійшло наступне повідомлення про переказ з його кредитної картки через мережу інтернет коштів у розмірі 9581 грн. та списання комісії у розмірі 383,21 грн. (ID 201791005). При цьому дану операцію він не здійснював, третіх осіб на її здійснення не уповноважував.

Він звернувся із відповідними заявами до міліції та до банку, однак відповідач у задоволенні його заяви щодо блокування картки та повернення коштів відмовив.

За фактом вчинення крадіжки коштів було розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України. Під час проведення перевірки слідчим установлено, що кошти з картки викрадені у м.Бердянську Запорізької області, куди і передано кримінальне провадження для досудового розслідування.

Посилаючись на те, що відповідач безпідставно здійснює списання грошових коштів на погашення заборгованості за кредитною карткою, яку він не допускав та нараховує відсотки і штрафні санкції, просить визнати зазначену вище транзакцію щодо переказу 05.07.2016 року коштів з його кредитної картки незаконною та зобовязати відповідача зарахувати на його кредитну картку кошти у розмірі 9964,21 грн., з яких 9581 грн. сума переказу та 383,21 грн. комісія.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 серпня 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив та просить її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що він не був ініціатором переказу коштів, що при телефонній розмові ніби-то із працівником банку він міг бути введений невідомою особою в оману, чим сприяти втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала можливість ініціювати платіжну операцію 05.07.2016 року, однак спричинені збитки у такому випадку підлягають відшкодуванню не за рахунок банку, а за рахунок особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він усупереч ч.4 ст.60 ЦПК України ґрунтується на припущеннях та на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ст.1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п. 9 розділу VI постанови правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувач, окрім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Судом встановлено, що між сторонами на підставі анкети-заяви ОСОБА_1 від 28.09.2010 року було укладено кредитний договір б/н, за яким надавалися кредитні картки, остання з яких відкрита 13.05.2015 року за № 031467 (а.с.17, 42, 45, 72).

Із наданої банком виписки по рахунку вбачається, що 05 липня 2016 року позивачу було збільшено кредитний ліміт до 10000 грн. та у цей же день проведений переказ з картки на картку (ID платежу 201791005) на суму 9964,21 грн., з яких 383,21 грн. комісія (а.с.55).

Цього ж дня за заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за №0002992 про факт незаконного проведення цієї транзакції з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.185 КК України (крадіжка) (а.с.4). Із наданого апеляційному суду повідомлення вбачається, що на даний час досудове розслідування у даному провадженні здійснюється Бердянським відділом поліції ГУНП у Запорізькій області.

Судом встановлено і відповідачем не спростовано, що позивач відразу ж після одержання повідомлення про переказ коштів телефонував до банку на номер 3700, звертався особисто у відділення банку та писав письмові заяви, які залишилися без вирішення.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що у даному випадку відповідальність за здійснення фінансової операції 05.07.2016 року несе позивач, оскільки переказ коштів з картки позивача свідчить про розголошення ним особистої інформації щодо картки третім особам, що відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг виключає відповідальність банку. Крім того, у звязку із розслідуванням кримінального правопорушення збитки має відшкодовувати винна особа.

Колегія суддів приходить до висновку, що у спростування позовних вимог позивача відповідачем не надано суду доказів того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв несанкціонованому переказу коштів із його рахунку, незаконному використанні номера авторизованого телефону клієнта, якому належить картка, з подальшим введенням динамічного паролю або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Також судом приймається до уваги те, що відповідачем не було вчинено жодних дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин переказу коштів з карткового рахунку позивача, не встановлено, з використанням яких ресурсів відбувся цей переказ, чи зазначена операція з переказу коштів була здійснена з використанням особистих даних позивача та інше.

Крім того, відповідачем не надано жодних доказів про те, чи проводилось банком службове розслідування за вказаним фактом і які його результати.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У порушення зазначених вимог закону відповідач не надав доказів на спростування заявлених позивачем вимог. Разом із цим встановлено, що банк не забезпечив збереження коштів позивача на його картковому рахунку, чим порушив його права як споживача банківських послуг, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» повинно нести відповідальність за завдану ОСОБА_1 шкоду.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Позивач у своїх вимогах недійсність транзакції обґрунтовує відсутністю його волевиявлення на переказ коштів та бездіяльністю відповідача, яка призвела до порушення його прав.

Ураховуючи наведені вище обставини, які позивачем підтверджені належними та допустимими доказами, що не спростовані відповідачем, колегія суддів приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

У звязку із задоволенням позову та апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2688 грн. (1280 грн. /640+640/ за подання позовної заяви та 1408 грн. /704+704/ за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2017 року і додаткове рішення від 31 серпня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсною транзакцію (ID 201791005) щодо переказу 05.07.2016 року коштів у розмірі 9581 грн. з картки «Універсальна» Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за №031467, виданої на імя ОСОБА_1.

Зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зарахувати на картку «Універсальна» за №031467, видану на імя ОСОБА_1 кошти у розмірі 9964,21 грн. (девять тисяч девятсот шістдесят чотири грн. 21 коп.), з яких 9581 грн. (девять тисяч пятсот вісімдесят одна грн.) сума переказу та 383,21 грн. (триста вісімдесят три грн. 21 коп.) комісія.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави 2688 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят вісім грн.) судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді