АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 755/11156/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4594/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

26 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Антоненко Н.О., .

при секретарі - Сербін Т.І.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Акважитлосервіс» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Акважитлосервіс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ТОВ «Акважитлосервіс» подав апеляційну скаргу, в якій просив суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, хоча була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність особи, яка не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що в липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 18 травня 2010 року № 015-П2 між ТОВ «Акважитлосервіс» та власником паркомісця № НОМЕР_1 ОСОБА_3 укладено договір надання послуг з утримання паркінгу та прилеглої до нього території за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до умов даного договору позивач забезпечує надання послуг з утримання паркінгу та прилеглої до нього території, а замовник забезпечує своєчасну оплату цих послуг.

Вартість послуг відповідно до умов договору та наказу №14/1 від 31 червня 2014 року складає 300 гривень.

Відповідно до п.2.1 договору відповідач оплачує надані послуги до 10 числа місяця наступного за розрахунковим.

Зазначив, що за період з 1 січня 2014 року по 30 червня 2016 року в результаті несплати за належним чином надані послуги, передбачені договором, за відповідачем утворився борг в розмірі 9070,67 грн.

Крім цього, з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України, інфляційна складова боргу становить 2685,92 грн., розмір 3-х відсотків річних - 291,69 грн.

Умовами договору передбачено право нараховувати пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Пеня становить 7719,27 грн.

У зв'язку із викладеним, просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Акважитлосервіс» заборгованість у розмірі 9070,67 грн. - основного боргу, 2685,92 грн. - інфляційну складову боргу, 291,69 грн. - 3-х відсотків річних, 7719,27 грн. - пені та судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу по АДРЕСА_1, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

18 травня 2010 року між ТОВ «Акважитлосервіс» та ОСОБА_3 укладено договір № 115-П2 про відшкодування витрат з утримання паркінгу.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 208 ЦК України визначає правочини, які належить вчиняти у письмовій формі: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в договорі від 18 травня 2010 року № 015-П2 відсутні підписи сторін, внаслідок чого, суд позбавлений можливості оцінити дійсність даного правочину.

Крім того, і Договір № 015-П2 від 18 травня 2010 року, і додаткова угода до Договору № 015-П2 від 1 липня 2014 року стосується паркінгу АДРЕСА_1 в той час, як відповідач володіє машиномісцем № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, договір стосується іншого будинку.

Доводи апеляційної скарги, що судом не взято до уваги,що в матеріалах справи наявна підписана додаткова угода № 1 від 1 липня 2014 року до договору 18 травня 2010 року № 015-П2 з додатком № 1 Кошторис витрат, яка укладена між сторонами стосовно змін розміру щомісячної плати за надані послуги не можуть бути прийнятими до уваги колегії суддів, оскільки, як зазначалось вище, предметом даного договору є машиномісце № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1

Представлені позивачем докази на підтвердження факту надання послуг відповідачці (договори, рахунки-розшифровки) не містять у собі даних про те, що відповідні послуги надавались саме з утримання підземного паркінгу по АДРЕСА_1.

Сам по собі факт укладення позивачем договорів на постачання електроенергії тощо, як і доводи представника позивача про те, що при оформленні документації і Договору були допущені технічні помилки у зазначенні адреси об'єкта утримання, не дають підстав для висновку про доведеність факту утримання позивачем саме паркінгу, власником машиномісця у якому є відповідач.

Будь-яких змін у договір щодо адреси машиномісця сторонами не вносилось.

Оскільки обов'язком ОСОБА_4 є оплата спожитих нею (наданих їй) послуг, а позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження наданих послуг з утримання машиномісця № НОМЕР_1 у підземному паркінгу по АДРЕСА_1 - правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення пред'явлених до ОСОБА_4 позовних вимог.

За таких обставин висновок суду першої інстанції ґрунтується на вимогах закону і встановлених судом обставинах.

Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Акважитлосервіс» відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді