У Х В А Л А

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Рівненської міської ради, ОСОБА_5 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку та рішення міської ради недійсними, виділення земельної ділянки в натурі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 1997 року ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, на підставі чого йому 25 грудня 2001 року видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Проте, на час ухвалення цього рішення міської ради власниками житлового будинку, розташованого на зазначеній земельній ділянці, були ОСОБА_7, у власності якої перебували 68/100 частин будинку, та позивачі - по 16/100 частин будинку кожному. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2014 року, що набрало законної сили, виділено їм в натурі у спільну сумісну власність 547/1000 частин житлового будинку АДРЕСА_1 із виділенням конкретних приміщень.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_5, 10 липня 1997 року приватизував вказану вище земельну ділянку незаконно, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили визнати рішення Рівненської міської ради від 10 липня 1997 року та державний акт на право власності на земельну ділянку від 25 грудня 2001 року недійсними, виділити земельну ділянку в натурі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 04 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано державний акт на право власності на земельну ділянку від 25 грудня 2001 року, виданий на ім'я ОСОБА_8, недійсним. Визнано рішення Рівненської міської ради від 10 липня 1997 року, у частині передачі у власність ОСОБА_8 земельної ділянки розміром 600 кв. м по АДРЕСА_1 частково недійсним. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що станом на 1997 рік ОСОБА_6 вже не був власником житлового будинку АДРЕСА_1, тому рішення міської ради про передачу земельної ділянки у його власність є незаконним. Крім того, суд послався на те, що позивачі не пропустили строку позовної давності, оскільки дізналися про порушення своїх прав після набуття ними права власності на частину житлового будинку 15 грудня 2014 року, а до суду із позовом звернулися 19 січня 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Рівненської міської ради депутатів трудящих від 26 березня 1951 року ОСОБА_6 було надано під індивідуальне будівництво земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 600 кв. м.

Рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 1997 року зазначену земельну ділянку передано ОСОБА_6 у власність.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_7, спадкоємцем першої черги за законом після її смерті був її чоловік - ОСОБА_6, який успадкував 453/1000 частин житлового будинку по АДРЕСА_1.

25 грудня 2001 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, спадкоємцем за заповітом після його смерті є ОСОБА_5, яка у встановленому порядку прийняла спадщину та набула право власності на 453/1000 частин зазначеного вище житлового будинку та на спірну земельну ділянку площею 0,0600 га.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками 547/1000 частин цього ж будинку, право власності на які до них перейшло після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року їхньої матері - ОСОБА_9

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року, чинного на час спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили тверджень ОСОБА_5 про те, що 16 листопада 2001 року ОСОБА_6 скористався своїм право приватизації, наданим Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92, і відновив межі спірної земельної ділянки в натурі, а 25 грудня 2001 року отримав у власність цю земельну ділянку.

Крім того, суди дійшли передчасного висновку про те, що позивачі не пропустили строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявила ОСОБА_5 (а.с. 150-151), з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст. ст. 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК України 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Положеннями п. п. 4 та 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року визначено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Аналогічні норми містяться у ЦК України, зокрема відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суди першої та апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної оцінки твердженням ОСОБА_5 про те, що позивачі дізналися про порушення своїх прав у 2008 році, оскільки у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 07 листопада 2008 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту прийняття спадщини, розподілу житлового будинку в натурі та присадибної ділянки, зазначено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,0600 га належить ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на землю від 25 грудня 2001 року (а.с. 152-157).

Також суди не перевірили тверджень ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 при розгляді справи 569/777/13-ц в судовому засіданні 27 березня 2014 року підтвердив, що допомагав батьку - ОСОБА_6 у виготовленні державного акта про право власності на земельну ділянку у 2001 році.

Отже, висновок судів про те, що позивачі довідалися про порушення своїх прав на землю у 2014 році є передчасним та обґрунтований на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М.Фаловська