ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Ковалевської Л.М., за участі секретаря Омельчук С.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до підписаної Заяви №б/н від 09.12.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, відповідачка своє зобов»язання перед банком не виконала, а тому утворилась заборгованість в сумі 69 571,80 гривень.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобовязання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Однак, відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконала.

На підставі зазначеного, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 31.10.2016 року складає 69571,80 грн. за кредитним договором № б/н від 09.12.2010 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, суду пояснив, що відповідачка почала користуватись кредитним лімітом в 2013 році, хоча картку отримала в 2010 році і борг нараховано з 2010 року.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та категорично заперечував проти його задоволення, суду пояснив, що позивачем на підтвердження позову не надано жодного належного доказу.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами ґрунтуються на вимогах норм ЦК України щодо зобовязань та їх виконання.

Відповідно до ст. ст. 1054,1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала Заяву № б/н від 09.12.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок . В подальшому, відповідно до довідки «Приватбанку» (а.с.119) між КБ Приватбанк та ОСОБА_1 був підписаний договір № б/н від 05.01.2013 року за яким було надано кредитну картку № 575012 з терміном дії 07/16. Відповідно до довідки «Приватбанку» (а.с.120) відбулась зміна умов кредитування та обслуговування кредитної картки № б/н оформленої 05.01.2013 року (остання зміна ліміт 28.09.2013 року, кредитний ліміт- 8000 гривень).

Отже, на думку позивача, Договір складається із заяви кредитора та доданих до нього умов і правил надання банком послуг та тарифів.

Крім того, на підтвердження укладання договору між сторонами, представник позивача надав наступні докази : роздруківку з сайту «ПриватБанку» , яка свідчить про реєстрацію ОСОБА_1Х в Приват24 (а.с.121), заяву про зміну персональних даних клієнта- Юсупової Г.Х. (а.с.93) та фото клієнта з банківською карткою в руках в приміщення Приватбанку, які завірені печаткою 01.08.2017 року (а.с.90-92).

Також, представник позивача стверджує, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.11).

До матеріалів позову долучена копії такої анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на якій вбачається підпис клієнта.

Проте, за клопотанням представника відповідача про призначення по справі почеркознавчої експертизи з метою підтвердити чи спростувати підпис клієнта ОСОБА_1, на вимогу суду, банк повідомив, що оригіналу заяви-анкети в архівах банку не виявлено.

За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Представник банку в судовому засіданні зазначив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

В порушення умов кредитного договору Відповідач свої зобов'язання не виконала, внаслідок чого станом на 31.10.2016 року утворилась заборгованості у загальному розмірі 69571,80 гривень.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано належних доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Памятки Клієнта, Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів, щоб у сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг.

Вказана позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі N 6-16цс15. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча вказана правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі N 6-16цс15, безпосередньо повязується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. При цьому, що під час розрахунку заборгованості позивачем застосовуються зовсім інші умови, а ніж ті, які визначені в Тарифах, що надані до матеріалів справи.

Суд звертає увагу, що за даними виписки по рахунку заборгованість по кредитному договору становить 69571,80 гривень. Однак позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, що вказана заборгованість виникла саме по кредитному договору б/н від 09.12.2010 року, а саме вказаний договір є підставою позову.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов є необґрунтованим , а позовні вимоги не доведеними, а тому проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для задоволення даного позову.

Керуючись ст. 6, 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст..ст.526,527,530, 536, 1054,1055 ЦК України, правова позиція Верховного Суду України у справі N 6-16цс15, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.12.2010 року відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.М.Ковалевська