УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Попович О.В., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, державного нотаріуса Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області Малиновської Наталії Вячеславівни про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 грудня 2004 року, виданого на ім'я ОСОБА_5 на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована в АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована по АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 09 червня

2001 року між нею та її матір'ю, ОСОБА_7 укладено договір дарування житлового будинку. Згідно даного договору ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1.

В подальшому даний будинок позивачка зареєструвала в Баришівському БТІ. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_7 Після смерті матері позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_7 До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 також звернувся брат позивачки ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_4 та на ім'я ОСОБА_5 за довіреністю отримувала невістка (дружина брата ОСОБА_5).

Позивачка зазначала, що маючи намір отримати правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яка знаходиться під будинком, належним їй на праві власності, що розташований по АДРЕСА_1, вона дізналася, що 21 грудня 2004 року невістка отримала свідоцтво про права на спадщину на 1/2 частку спірної земельної ділянки на ім'я позивачки та на 1/2 частку на ім'я ОСОБА_5 Зазначені свідоцтва були видані на підставі державного акта серії НОМЕР_1, виданого 22 червня 2001 року на ім'я ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Після смерті ОСОБА_8 фактично спадщину прийняла, але юридично не оформила його дружина ОСОБА_7, оскільки державний акт серії НОМЕР_2 був виданий 22 червня 2001 року на ім'я ОСОБА_8 після його смерті, тому позивач вважала, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину повинна була звернути увагу на дату видачі державного акта та дату смерті власника державного акта та відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на майно не може бути виданий на покійну особу.

В подальшому на підставі спірних свідоцтв від 21 грудня 2004 року, виданих на ім'я позивачки та відповідача, державний акт на земельну ділянку не виготовлявся.

Позивачка вказувала на те, що у зв'язку з такими обставинами виникає необхідність у скасуванні свідоцтва про право на спадщину за законом

від 21 грудня 2004 року, виданого на ім'я ОСОБА_5 в частині права на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована в АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що будинок, який розташований на даній земельній ділянці, перебуває у власності позивачки з 2001 року.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області

від 15 листопада 2016 року позов задоволено.

Скасовано частково свідоцтво про право на спадщину за законом

від 21 грудня 2004 року, видане державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Малиновською Н.В. на ім'я ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за №2-5775, в частині спадкового майна, яке складається з 1/2 частки земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована в АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована в АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_4, на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», та виходили із того, щоОСОБА_4 з 09 червня 2001 року є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 09 червня 2001 року, а тому до неї перейшло право власності на спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, оскільки на вказаній, спадковій земельній ділянці розташований будинок та споруди, які належать позивачці, дійшовши до обґрунтованого висновку, що в силу вимог ст. 30 ЗК України (чинної на час вчинення правовідносин), ст. 377 ЦК України наявні підстави для часткового скасування свідоцтва про право на спадщину за законом

від 21 грудня 2004 року, визнавши право власності за позивачкою в цій частині.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В. Попович

М.Є. Червинська