РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого - судді Прохоренко В.В.,

секретар Тихоша Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у Херсонській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації про забезпечення повернення дитини,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області звернулось з позовом до суду в інтересах ОСОБА_1, громадянина Латвійської Республіки до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 до Великобританії до місця його постійного проживання до моменту незаконного переміщення та утримання.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що в громадянина Латвійської Республіки ОСОБА_1 та громадянки України ОСОБА_2, які перебували в зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4, який з дня народження постійно проживав у Великобританії.

Влітку 2015 року відповідачка разом із дитиною за згодою батька дитини виїхала до України, для того, щоб познайомити дитину з родичами по материнській лінії та повинна була повернутися у Великобританію 16.10.2015року, позивач не зміг поїхати з ними, оскільки був зайнятий на роботі.

Згодом відповідачка повідомила, що повернеться 27.11.2015року, однак сина до Великобританії не повернула й утримує його за адресою: АДРЕСА_1

Таким чином, ОСОБА_2 неправомірно перемістила та змінила постійне місце проживання неповнолітньої дитини без урахування інтересів батька - громадянина Латвійської Республіки ОСОБА_1.

09 грудня 2015 року батько дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), яка набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Великобританією - з 01 червня 2011року, звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про повернення дитини.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 відмовилася добровільно повернути дитину до місця її постійного проживання у Великобританію територіальне управління просило: визнати незаконним вивезення та утримання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 народження на території України та повернути його до місця постійного проживання у Великобританію за адресою: АДРЕСА_2; у разі невиконання рішення в добровільному порядку зобов'язати відповідачку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 передати малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 народження його батьку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає за адресою: АДРЕСА_2; витрати пов'язані з поверненням дитини до Великобританії покласти на позивача та допустити негайне виконання рішення в частині повернення дитини до Великобританії.

Ухвалою суду до участі в справі в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації.

Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення проти позову.

Представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на відповідний висновок органу опіки та піклування.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи суд установив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно до частини першою статті 3 Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка набула чинності для України з 01.09.2006року, а у відносинах між Україною та Великобританією з 01.06.2011року(далі Конвенції) переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Разом із тим частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що громадянин Латвійської Республіки ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 2014року(а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в районі Дьюсбері Західний Йоркшир (Республіка Великобританія) у подружжя народився син ОСОБА_4 (а.с.32).

З дня народження і до переміщення в Україну дитина разом з батьками проживала на території Великобританії. Влітку 2015 року відповідачка разом із дитиною за згодою позивача виїхала до України, де проживає із сином за адресою: АДРЕСА_1

З листопада 2016 року ОСОБА_4 відвідує дитячий садочок №2 Голопристанської міської ради Херсонської області(а.с.103).

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.10.2016року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 01.02.2014року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні, розірваний(а.с. 98).

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.02.2017року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 народження в розмірі 280 фунтів стерлінгів щомісячно(а.с. 99).

Допитана в ході судового розгляду справи в якості свідка відповідач - ОСОБА_2 пояснила, що позивач з часу народження дитини не піклувався про сина, не допомагав, через постійні сварки в неї «пропало» молоко, а в сина з'явився висип на тілі, при зверненні до кабінету лікаря «Веллінгтон Хауз», поставили діагноз атопічний дерматит, причина виникнення якого ж стреси. Лікування потребувало купати дитини, одного разу на її прохання допомогти купати сина, позивач кинув його у воду, а потім на ліжко, внаслідок такого стресу син не приймав їжу три дні.

З часу народження батько ніколи не брав сина на руки, не грався з ним, не розмовляв і дуже злився коли дитина плакала, а в травні 2015року залишив її з дитиною та поїхав відпочивати до Туреччини на два тижні, а в червні цього ж року до Латвії на весілля до брата.

Позивач надав добровільну згоду і не заперечував проти її поїздки з сином до України і жодних претензій про повернення дитини не висував, що свідчить про його мовчазну згоду на проживання дитини з нею на території України.

В подальшому подружні відносини між ними погіршуватися і знаходилися у сильній негативній ситуації, а тому вона, в жовтні 2016 року після чергової сварки, зрозумівши, що позивачу не потрібна сім'я, а дитина необхідна лише для того, щоб отримати громадянство Великобританії та пільги, подала позов до суду про розірвання шлюбу.

З часу приїзду до України вона з сином проживає у своєї мами, яка є власником житлового будинку, з листопада 2016року син відвідує дитячий садок №2 у м. Гола Пристань, спілкується та грає з однолітками, іншої мови окрім української не знає, повернення його до батька поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди та створить для дитини нестерпну обстановку.

Батько дитини не створить нормальні умови для розвитку дитини і спілкування дитини, не зможе розуміти мову дитини, доглядати за ним протягом доби. Крім того, після її з дитиною від'їзду, позивач дозволив своєму 43 - річному другу ОСОБА_5 проживати в квартирі, а також завів домашню тварину пітона, годує його живими мишами, яких сам розводить, такі його дії можуть негативно відобразитися на психічному стані дитини.

Згідно до висновку № 01-22/598 від 10.10.2017 року органу опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, який складений відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 з жовтня 2015року зареєстровані в будинку матері відповідачки, в якому є всі необхідні умови для належного проживання, виховання та розвитку дитини.

З листопада 2016 року дитина відвідує ясла - садок №2 в м. Гола Пристань, Херсонської області спілкується та грається зі своїми однолітками, знаходиться в зрозумілому їй мовному середовищі, отримала сталі сімейні та дружні зв'язки, а тому повернення дитини до місця постійного проживання батька, зашкодить найвищим інтересам дитини, оскільки з часу переміщення пройшло більше року й дитина прижилася у новому середовищі(а. с. 139-141).

Отже, встановленими судом обставинами справи та наданими доказами, підтверджено, що за місцем постійного проживання дитини, позивач не здійснював належного піклування про дитину і переміщення дитини до України відбулося за його згодою, а послідуюче проживання дитини на території України за його мовчазною згодою, а тому не є неправомірним та таким, що порушує права позивача в контексті ст.3 Конвенції.

Суд враховуючи, що головним завдання Конвеції є захист найвищих інтересів дитини, приходить до висновку, що в разі повернення дитини за місцем проживання батька існує серйозний ризик того, що таке повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, оскільки з часу народження малолітній ОСОБА_4 знаходився під наглядом та піклуванням лише своєї матері, а з моменту переміщення пройшло більше року й дитини прижилася у новому середовищі, що є безумовною правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст.ст. 9,124 Конституції України, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, керуючись ст.ст. 10,57-58,60, 209,212 -215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Херсонської області через Херсонський міський суд Херсонської області протягом десяти днів з моменту проголошення рішення. урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Суддя В.В. Прохоренко