Провадження № 2/127/4774/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

17.10.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Конецул О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання рішення про відмову в наданні земельної ділянки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25.07.2017 року звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради та просив визнати недійсним рішення Вінницької міської ради про відмову в наданні земельної ділянки, зобов'язати відповідача відвести йому земельну ділянку для житлового будівництва розміром 0,1 га, мотивуючи позовні вимоги тим, що він 14.08.2015 року звернувся до Вінницької міської ради із заявою про надання йому у власність земельну ділянку розміром 0,2 га, розташованої на початку АДРЕСА_1, однак рішенням від 14.09.2015 року відповідачем йому було відмовлено в надані даної земельної ділянки з тих підстав, що вона частково розташована в межах земель Вінницького обласного управління лісового господарства та частково в межах «червоних ліній» автомобільної дороги.

Дане рішення Вінницької міської ради позивач вважає незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю з підстав. викладених в позові, просив їх задовольнити.

Представник Вінницької міської ради Олійник О.Л. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 14.08.2015 року позивач звернувся із заявою до міського голови м. Вінниці щодо надання йому у власність земельної ділянки розміром 0,2 га, що розташована на початку АДРЕСА_1.

Як вбачається з листа Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради від 14.09.2015 року № С-01-76991/5-05-8, адресованого ОСОБА_1, за наявною інформацією в департаменті архітектури, містобудування та кадастру земельна ділянка розміром 0,2 га, що розташована на початку АДРЕСА_1 відноситься до земель Вінницького обласного управління лісового господарства та частково в межах «червоних ліній» дороги.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги» межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями». Розташування будь - яких об'єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При вирішенні спору суд також враховує, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціон.

У ч. 3 ст. 116 ЗК України зазначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 118 ЗК України передбачений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, зокрема ч. 1 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Як зазначив представник відповідача та не спростувалося позивачем, останній із відповідною заявою про надання йому у власність земельну ділянку звернувся не до відповідного органу місцевого самоврядування (Вінницької міської ради), які є розпорядниками земель комунальної власності, а до міського голови, тому відповідно його заява розглядалася в межах компетенції міського голови, а не виносилася на розгляд сесії Вінницької міської ради.

Окрім того, позивач, звертаючись із заявою про передачу йому у власність земельної ділянка розміром 0,2 га, що розташована на початку АДРЕСА_1, доказів користування даною земельною ділянкою суду не надав.

З огляду на викладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено порушення його суб'єктивного матеріального права відповідачем, яке захищається судом на підставі поданої позовної заяви у позовному провадженні, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 81, 116, 118 ЗК України суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання рішення про відмову в наданні земельної ділянки недійсним відмовити.

Судові витрати залишити без відшкодування.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення, - в той самий строк з моменту отримання копії рішення суду.

Суддя: