Номер провадження: 22-ц/785/4125/17
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С. М. суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в особі Філії «Одеського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання поруки припиненою, третя особа ОСОБА_5,

встановила:

26 липня 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати припиненою поруку ОСОБА_4, встановлену Договором поруки № 1097/08 від 01.07.2008 року, укладеним між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 01.07.2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір №к-2773, в забезпечення виконання зобов'язань по якому, між банком та позивачем укладено спірний договір поруки.

08.07.2009 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до ОСОБА_5, ОСОБА_4 з письмовою вимогою про дострокове повернення коштів по кредитному договору (а.с.18-19).

Враховуючи, що з позовом до ОСОБА_4 про виконання зобов'язань по зазначеним договорам ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся лише 24.01.2011 року, то позивач вважала, що договір поруки є припиненим, оскільки позов пред'явлений з пропуском шестимісячного строку, встановленого ст. 559 ЦК України, що і змусило її звернутись до суду з даним позовом.

Представник банку в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість.

Справа була розглянута у відсутність третьої особи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 було відмовлено через пропуск трирічного строку позовної давності для захисту позивачем своїх прав.

16 березня 2017 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, звернулася до апеляційного суду Одеської області із апеляційною скаргою на вказане судове рішення, в якій ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового - про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що 01.07.2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір №к-2773, в забезпечення виконання зобов'язань по якому, між банком та позивачем укладено спірний договір поруки, підтверджені матеріалами справи, визнані сторонами, та встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.05.2013 року (а.с.71-73), а тому у відповідності до ч.ч.1,3 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірними в даному випадку є питання стосовно того, чи є підстави для визнання спірного договору поруки припиненим, чи такі підстави відсутні, та чи правомірно суд застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 вже зверталась до суду із зустрічним позовом про визнання даної поруки припиненою, в рамках цивільної справи за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, однак з інших підстав визнання поруки припиненою.

Так, ОСОБА_4 просила визнати договір поруки припиненим, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_5 передав банку предмет застави без її згоди, а тому подальше його відчуження призвело до збільшення обсягу її відповідальності, тобто на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Вищевказаним рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.05.2013 року у задоволенні вказаних зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено через їх безпідставність.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач по даній справі ОСОБА_4 заявила вимоги про застосування наслідків пропуску строку звернення банком до суду за захистом своїх прав на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України, тобто з посиланням на пропуск шестимісячного строку для звернення до суду, який пройшов після зміни строку виконання основного зобов'язання.

Проте, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог через збіг трирічного строку позовної давності, яка передбачена ст. 257 ЦК України.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

Згідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність є строком, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ухвалюючи судове рішення про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що перебіг позовної давності для ОСОБА_4 починається з дати ухвалення апеляційним судом рішення, тобто з 21.05.2013 року.

Оскільки за захистом своїх прав ОСОБА_4 могла звернутись до 21.05.2016 року, то суд встановив, що позивач пропустила трирічний строк позовної давності, оскільки звернулась до суду з позовом про визнання поруки ОСОБА_4 припиненою 26 липня 2016 року, не ставила питання про його поновлення, що, відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що позовна давність застосовується судом лише у зв'язку з обгрунтованістю позовних вимог і необхідності їх задоволення.

Проте, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про припинення договору поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що у відповідності до першого речення ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

В другому реченні йде мова про закінчення договору поруки протягом 6 місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, однак лише в тому разі, якщо в договорі поруки строк її припинення не встановлено.В третьому реченні зазначено, якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Проте, як вбачається із п.5.1 спірного договору поруки, порука припиняється якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за Кредитним договором не заявив вимоги до поручителя (а.с.6-звор.).

Тобто спірним договором поруки встановлений трирічний строк його припинення з моменту настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором.

Як було зазначено вище і не заперечується сторонами, строк виконання зобов'язання за спірним договором поруки настав 08.07.2009 року, коли ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до ОСОБА_5, ОСОБА_4 з письмовою вимогою про дострокове повернення коштів по кредитному договору (а.с.18-19).

До суду за захистом своїх прав до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся 24.01.2011 року, що підтверджено вищезазначеним рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.05.2013 року, а також позивачем ОСОБА_4 в позові.

Таким чином, з моменту настання строку виконання основного зобов'язання і до звернення банком до суду за захистом свого порушеного права, пройшло лише півтора роки, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України, є необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, та враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягали задоволенню через їх безпідставність, у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови в позові через пропуск трирічного строку позовної давності.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Разом з тим, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, як незаконне, з підстав викладених вище, з ухваленням у справі нового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 через їх безпідставність.

При цьому колегія суддів виходить із того, що у відповідності до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання поруки припиненою, третя особа ОСОБА_5, відмовити через їх безпідставність.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в особі Філії «Одеського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання поруки припиненою, третя особа ОСОБА_5, відмовити через їх безпідставність.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра