У Х В А Л А

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 09 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк») звернулося до суду з указаним позовом, який в подальшому уточнило, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 06 жовтня 2005 року ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у розмірі 10 тис. доларів США на строк до 06 жовтня 2025 року зі сплатою 16 % річних. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_5 договір поруки. 24 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої за користування кредитними коштами встановлювалася плата в розмірі 16,5 % річних. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 20 квітня 2016 року складає 166 466 грн. 61 коп. та яку позичальник і його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 166 466,61 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 09 березня 2017 року, позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 166 466 грн. 61 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 137 809 грн. 51 коп. (еквівалент 5 416,30 доларів США), заборгованості за відсотками в сумі 21 023 грн. 95 коп. (еквівалент 826,30 доларів США) та пені в сумі 7 633 грн. 15 коп. В частині стягнення з ОСОБА_5 в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» просить змінити судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й задовольнити позов банка до поручителя ОСОБА_5

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 06 жовтня 2005 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 10 тис. доларів США на строк до 06 жовтня 2025 року зі сплатою 16 % річних.

На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_5 договір поруки.

Отримання ОСОБА_4 кредитних коштів у розмірі 10 тис. доларів США підтверджується меморіальним ордером від 06 жовтня 2005 року № 401 про перерахування цієї суми на відкритий їй поточний рахунок у банку.

09 та 14 червня 2006 року між банком та ОСОБА_4 були укладені додаткові угоди №№ 1 та 2 до кредитного договору, відповідно до яких сторони змінили порядок розрахунку по кредиту та номер позичкового рахунку ( а.с. 15, 16 ).

20 червня 2008 року між ними також було укладено додатковий договір до кредитного договору, яким передбачено, що позичальник сплачує банку штраф у розмірі, визначеному умовами договору, який розраховується від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів, строк виконання яких настав і які не були виконані на восьмий календарний день прострочення такого виконання ( а.с. 18 ).

24 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами з 16 % річних до 16,5 % річних (а.с. 17).

Укладаючи зазначені додаткові угоди до кредитного договору сторони діяли добровільно, умови цих договорів ОСОБА_4 були зрозумілі та нею виконувалися. Зазначене відповідає принципу свободи договору (ст. ст. 3, 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

12 серпня 2015 року у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору банк направив ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення грошових коштів (а.с. 30-32 ).

Суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку ОСОБА_4, незважаючи на вимоги, не погасила. Розмір кредитної заборгованості судами визначено відповідно до умов кредитного договору з додатковими угодами та вимог чинного законодавства України.

ОСОБА_4 розміру кредитної заборгованості належним та допустимими доказами не спростувала, що є її обов'язком відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України та ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про безпідставне незастосування апеляційним судом строку позовної давності відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Оскільки ст. 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності, яка не була заявлена в суді першої інстанції до ухвалення рішення.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-780цс15 та від 02 березня 2016 року № 6-2307цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про стягнення зі ОСОБА_4 неустойки, оскільки будучи повідомленою про дату судового засідання в районному суді, вона до ухвалення рішення суду не просила про застосування строку позовної давності.

Крім того, згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Пунктом 13 договору поруки встановлено, що порука за даним договором припиняється у разі зміни умов кредитного договору, що можуть викликати збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що, уклавши зі ОСОБА_4 додаткові угоди від 20 червня 2008 року та від 24 листопада 2008 року до кредитного договору, банк збільшив обсяг відповідальності ОСОБА_5 як поручителя без його згоди шляхом зміни порядку нарахування штрафних санкцій та підвищення процентної ставки за кредитом, тому позов банка в частині вимог до поручителя задоволенню не підлягає.

Доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська