Справа № 761/7165/17
Провадження № 2/761/4038/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної виконавчої служби України, третя особа: Державне казначейство України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1. звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 3012.2010 р. Ладижинським міським судом видано виконавчий лист № 2-476/2010 на виконання рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.201 року у справі про стягнення з ОСОБА_2 накосить ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 29 463,82 грн. З жовтня 2011 року зазначений виконавчий лист знаходився на виконання Відділу ВДВС місту Ладижину. За час перебування виконавчого документа на примусовому виконанні подавалось багато скарг на дії (бездіяльність) державних виконавців, відбулось зникнення з вини виконавчої служби виконавчого листа, внаслідок чого ухвалою суду від 13.12.2013 р. видано його дублікат. Рішення в примусовому порядку до цих пір не виконано. Виконавче провадження по дублікату листа відкрито 14.02.2014 року , проте створюються обставини, які унеможливлюють виконання судового рішення. Судом було зобов»язано начальника ВДВС по місту Ладижину забезпечити можливість проведення всіх необхідних дій у визначеному законом порядку для виконання рішення суду, усунути порушення прав заявника. В решті решт 25.09.2015 р. ВДВС винесено постанову про повернення позивачу виконавчого листа, у зв»язку із відсутністю у боржника майна. Рішення не виконується шостий рік, ніяких стягнень на користь позивача не виконано, хоча з боржника стягуються судовий та виконавчий збір, ОСОБА_2 наймав не одного адвоката. Таким чином мають місце протиправні дії та бездіяльність всього ВДВС. Позивач зазначає. що має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданою незаконною бездіяльністю та корумпованістю органів державної влади , їх посадових та службових осіб при здійсненні їх повноважень. За таких обставин позивач просить суд стягнути за рахунок державного бюджету України борг по судовому рішенню у сумі 29 463,82 грн., індексом інфляції в сумі 40 191,00 грн., 3% річних у сумі 5 303,00 грн. в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, упущену вигоду у сумі 183 211,00 грн. та моральну шкоду, з урахуванням уточнень, в сумі 50 000,00 грн., заподіяну бездіяльністю (або неправомірними діями) посадовців Ладижинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Позивач в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив в адресу суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутність та зазначив, що підтримує вимоги в повному обсязі.

Представник Державної виконавчої служби України в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що відповідач вважає позов безпідставним та необґрунтованим. За положеннями чинного законодавства України - державна виконавча служба відповідає за шкоду, яка спричинена особі під час виконання судового рішення. Покладання ж на відповідача стягнення коштів, що було присуджено рішенням суду не є можливим в розумінні чинного законодавства України. Так не можливо і застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки штрафні санкції застосовуються виключно до правовідносин зобов»язального характеру. Упущена вигода, відповідно до ст. 22 ЦК України також не може бути стягнута з виконавчої служби, оскільки наявність такої шкоди не є доведеною. Крім того, позивачем не зазначено в чому полягає моральна шкода, якими саме неправомірними діями її заподіяно та чим вона підтверджується. Надані докази не свідчать про наявність причинно-наслідкового зв»язку між діями відповідача та наслідками зазначеними у позові.

Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню н підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, і не заперечується сторонами, що 12.07.2011 року колегією суддів Апеляційного суду Вінницької області було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1, скасовано рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з орендної плати, комунальних послугах, пені, інфляційних втрат, штрафу та моральної шкоди, ухвалено нове рішення.

Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17 332, 26 грн., пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5 302,00 грн., заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6 589,56 грн., а також витрати по оплаті збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції у розмірі в сумі 240,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Як свідчать матеріали справи, і також не оспорюється відповідачем, на підставі рішення суду апеляційної інстанції та з метою його примусового виконання Ладижинським міським судом Вінницької області 30.12.2010 року видано виконавчий лист № 2 - 476/2010.

Також встановлено, що виконавчий документ перебував на виконанні в ВДВС по м. Ладижин Тростянецького МРУЮ з 2011 року та на день розгляду даної справи відсутні достовірні відомості щодо його виконання.

Разом з тим, ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи судові рішення, ухвалені Ладижинським міським судом Вінницької області та якими визнавались неправомірними дії та бездіяльність посадових осіб ВДВС по м. Ладижин Тростянецького МРУЮ, також останніх було зобов»язано вчинити дії на відновлення порушених прав заявника.

Позивач зазначає, що через свою бездіяльність ВДВС не виконав покладених обов»язків щодо виконання судового рішення. ВДВС по місту Ладижин Тростянецького МРУЮ, його посадові особи є винними у спричинення позивачу шкоди.

За приписами ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача суму, що її присуджено до стягнення з ОСОБА_2 у розмірі 29 463,82 грн., індекс інфляції в сумі 40 191,00 грн., 3% річних у сумі 5 303,00 грн. в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, упущену вигоду у сумі 183 211,00 грн. в порядку ст. 22 ЦК України.

Слід зазначити, що законодавець передбачає можливість стягнення з державної виконавчої служби шкоду завдану саме під час виконання судового рішення, при цьому чинним законодавством України не передбачено можливості покладення на державу виконання судового рішення замість сторони виконавчого провадження - боржника.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦПК України регулює зобов»язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов»язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов»язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Зважаючи на викладене підстави для стягнення з відповідача зазначених сум відсутні.

Положеннями ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Приписами ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичній чи юридичній особі під час проведення виконавчого провадження підлягають в порядку, встановленому законом.

Таким чином, обов»яковому доведенню у даному випадку підлягають обставини, які свідчить про спричинення збитків, в розумінні вимог ст. ст. 22,23 ЦК України, під час виконання рішення суду.

Упущена вигода, як свідчить розрахунок позивача, полягає у тому, що за умови вчасного виконання рішення суду він придбав би долари США та поклав би в банк під проценти та отримав би суму, яка з 2011 р. по 2016 р. становила суму у розмірі 183 211,47 грн.

Моральна шкода, як зазначив ОСОБА_1, є те, що тривале невиконання рішення суду призвело до неможливості користуватися своїми коштами, порушення звичайного образу життя, перенесенням психологічного стресу. Позивач не має можливості погасити борг за житлово-комунальні послуги і зробити ремонт у квартирі у зв»язку із невиконанням рішення суду, а тому оцінює розмір моральної шкоди у суму 50 000,00 грн.

Доказами, відповідно до приписів ст. 57 ЦПК України, є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності як матеріальної так і моральної шкоди, відповідно до ст. 60 ЦПК України, мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому такої шкоди.

За приписами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи всі зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що представником позивача не доведено спричинення шкоди діями державного виконавця, що зумовлюють, виходячи з положень ст.ст. 22,23 ЦК України наявність шкоди, що може бути стягнута за рахунок державного бюджету.

Крім того, судом береться до уваги та обставина, що заявляючи вимогу про стягнення сум з державного бюджету України, ОСОБА_1 зазначає Державну казначейську службу України в якості третьої особи, з якої стягнення в розумінні положень ЦПК України не передбачено.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, Законом України «Про державну виконавчу службу», Законом України «про виконавче провадження», ст.ст. 22,23, 625 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили в разі пропущення вищезазначених строків або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя