АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в якому просила стягнути з відповідача заборгованість згідно розписки від 17 лютого 2015 року у розмірі 258 420,16 грн., в тому числі 249 856,58 грн. основний борг та 8 563,58 грн. три відсотки річних, та понесені судові витрати.

Справа № 756/7563/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6051/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17.02.2015 року ОСОБА_1 отримав від неї в борг грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Борг відповідач зобов'язався повернути у термін до 17.04.2015 року. Але, як стверджувала позивач, кошти відповідач досі не повернув.

Оскільки ОСОБА_1 прострочив виконання взятого на себе за договором позики зобов'язання щодо своєчасного повернення позики, позивач просила суд стягнути з нього суму боргу та 3% річних за час прострочення.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу, не звернув увагу, що відповідно до розписки, кошти надавалися не в борг, а на купівлю автомобіля.

Крім того, апелянт стверджує, що кошти на справді не надавалися, а була домовленість сторін за попереднім договором застави.

На думку апелянта, він повністю розрахувався з позивачем своїм майном, адже з його слів, позивач, як заставодержатель, реалізувала його автомобіль без його відома.

Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було розглянуто колегією суддів та відхилено, зважаючи на те, що відповідач особисто також не з'явився в судове засідання, а також заявник не навела обґрунтувань щодо переваги явки на розгляд іншої справи в суді першої інстанції, перед апеляційним переглядом даної справи.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином судом про дату, час та місце розгляду справи, проте про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників процесу.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.02.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 (позикодавець) передала ОСОБА_1 (позичальник) грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США на купівлю автомобіля Skoda Octavia, який відповідач зобов'язався придбати до 17.04.2015 року.

На підтвердження укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договору позики відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 10 000,00 доларів США (а.с.4).

У розписці про отримання грошових коштів від 17.02.2015 року встановлено кінцевий термін повернення суми позики - 17.04.2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у встановлений термін позичальник отримані в позику грошові кошти не повернув, ухилившись від виконання зобов'язань, взятих на себе за договором позики від 17.02.2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами сторін, забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу, не звернув увагу, що відповідно до розписки, кошти надавалися не в борг, а на купівлю автомобіля., виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

З наданої позивачем розписки вбачається, що сторони погодили усі наведені вище необхідні умови, а саме суму позики (грошова сума еквівалентна 10 000 доларам США), дату отримання коштів (17.02.15р.), зобов'язання повернути кошти, строк повернення коштів (17 квітня 2015 року) (а.с.4).

Те, що сторони погодили додаткову умову, а саме придбання автомобіля, вказали для чого саме надаються кошти, ніяким чином не впливає на правову природу договору позики та на необхідність повернення коштів позичальником.

Більш того, ОСОБА_1 сам вказав у розписці про те, що він зобов'язується придбати автомобіль до 17 квітня 2015 року, а у разі, якщо не придбає то зобов'язується повернути кошти в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

ОСОБА_1 не надано судам доказів того, що ним, у вказаний період, був придбаний автомобіль, а тому зобов'язання по поверненню коштів, відповідно до розписки, в будь якому разі мало б бути ним виконано.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що він повністю розрахувався з позивачем своїм майном, адже з його слів, позивач, як заставодержатель, реалізувала його автомобіль без його відома, виходячи з наступного.

Так, як було встановлено судом та не заперечується сторонами власником автомобіля Skoda Octavia, д.н.з НОМЕР_1, на який посилається апелянт, з 17.05.2006р. був саме ОСОБА_1

Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 24.01.2017р., 10.09.2014р. вказаний транспортний засіб знято з обліку для реалізації саме власником (а.с.41).

Більш того, посилання апелянта на те, що він не мав фізичної змоги реалізувати автомобіль сам, оскільки той перебував у заставі в ОСОБА_2, колегія суддів розцінює, як намагання ввести суд в оману, оскільки відповідно до п.2.5. договору застави транспортного засобу від 13.05.2014р., на який посилається апелянт, заставлене майно залишається на зберіганні у заставодавця.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу, з урахуванням тих вимог та доказів, які надані сторонами.

Враховуючи викладене, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді