Справа №125/2143/16-ц
Провадження №2/125/195/2017
Барський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Єрмічової В.В.,
за участю секретаря Грабчак І.О.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Барського районного суду Вінницької області з вказаним позовом мотивуючи вимоги тим, що 30 травня 2016 року відповідач ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти в сумі 50 000 гривень, які повинен був повернути до 30 червня 2016 року, що було посвідчено розпискою. Однак відповідач не виконав взяте на себе зобов'язання, тому позивач вимушений звертатися до суду. Позивач просить стягнути на його користь з відповідача 50 000 гривень боргу за договором позики, 3 258 гривень 90 копійок - процентів за користування грошовими коштами, 3 200 гривень - інфляційних нарахувань, 509 гривень 59 копійок - три відсотки річних, та судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 569 гривень 68 копійок та витрат на на правову допомогу у розмірі 3 000 гривень.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 23 листопада 2015 року (а.с. 7), в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак представник позивача подав до суду письмову заяву, в якій просить позов задовольнити повністю, провести розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача, та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача в судове засідання (а.с. 44).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився повторно.
Згідно довідки № 1720 Барської міської ради Барського району Вінницької області від 15 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).
За вказаною адресою відповідачу ОСОБА_2 направлено судові повістки, однак до суду повернулися конверти з рекомендованими поштовими повідомленнями з відмітками поштового відділення: "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 31-33, 38-40, 55-57, 63-65).
Відповідно до п. 2 пп. 3, п. 3 ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
З урахування вищевказаного відповідач ОСОБА_2 вважається належно повідомлений про час і місце судового розгляду.
З рахуванням вимог, передбачених ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів і ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися в судове засідання.
Враховуючи заяву представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов до такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного ОСОБА_2 України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного ОСОБА_2 України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного ОСОБА_2 України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Суд бере до уваги правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного ОСОБА_2 України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, де зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Встановлено, що 30 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000 гривень, які останній зобов'язався повернути в строк до 30 червня 2016 року. Це підтверджується розпискою від 30 травня 2016 року, власноручно написаної відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 12), та вказує на те, що між сторонами виникли правовідносини зобов'язального характеру, і вказане зобов'язання є грошовим.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Суд бере до уваги правову позицію про застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка міститься в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного ОСОБА_2 України від 25 червня 2014 року у справі № 6-25цс14, де вказано, що за змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовими є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного ОСОБА_2 України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Тобто, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного ОСОБА_2 України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11).
При вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048 ЦК України, і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд виходить з того, що проценти, визначені цими статтями є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).
Ця позиція підтверджується практикою Верховного ОСОБА_2 України (постанова Верховного ОСОБА_2 України від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Враховуючи те, що розмір та порядок отримання процентів за договором позики не були встановлені договором, то з урахування вимог, визначених ст. 1048 ЦК України, розрахунок суми процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 30 травня 2016 року слід здійснювати за період з 30 травня 2016 року до 25 квітня 2017 року на рівні облікової ставки Національного банку України.
За розрахунком, здійсненим за формулою: розмір заборгованості х кількість днів прострочення х ставку Національного банку України / кількість днів у році х 100 процентів, сума процентів за користування грошовими коштами за вказаний період становить 6 628 гривень 37 коп., тобто:
з 30 травня 2016 року до 23 червня 2016 року в розмірі 616 грн 44 коп
(50 000 грн. х 25 днів х 18 %) : (365 днів х 100 %),
з 24 червня 2016 року до 28 липня 2016 року у розмірі 791 грн 10 коп
(50 000 грн. х 35 днів х 16,5 %) : (365 днів х 100 %),
з 29 липня 2016 року до 15 вересня 2016 року у розмірі 1 040 грн 41 коп.
(50 000 грн. х 49 днів х 15,5 %) : (365 днів х 100 %),
з 16 вересня 2015 року до 27 жовтня 2016 року у розмірі 744 грн 80 коп.
(50 000 х 42 дні х 15 %) : (365 днів х 100 %),
з 28 жовтня 2016 року до 8 грудня 2016 року у розмірі 805 грн 48 коп
(50 000 гривень х 42 днів х 15 % ) : (365 днів х 100 %),
з 9 грудня 2016 року до 26 січня 2017 року у розмірі 939 грн 73 коп
(50 000 гривень х 49 днів х 14 %) : (365 днів х 100 %),
з 27 січня 2017 до 2 березня 2017 у розмірі 671 грн 23 коп
(50 000 х 35 днів х 14%) : (365 днів х 100%),
з 3 березня 2017 до 13 квітня 2017 у розмірі 805 грн 48 коп
(50 000 х 42 днів х 14%) : (365 днів х 100%),
з 14 квітня 2017 до 25 квітня 2017 у розмірі 213 грн 70 коп
(50 000 х 12 днів х 13%): (365 днів х 100%).
Розрахунок інфляційних втрат здійснено за кожен день прострочення, тобто за період з 30 травня 2016 року до 25 квітня 2017, за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ...... (ІІZ / 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення, та становлять 5 585 гривень (50 000 х 111,17 : 100 = 55 585 - 50 000), де індекс інфляції за:
травень 2016 року - 100,1
червень 2016 року - 99,8
липень 2016 року - 99,9
серпень 2016 року - 99,7
вересень 2016 року - 101,8
жовтень 2016 року - 102,8
листопад 2016 року - 101,8
грудень 2016 року - 100,9
січень 2017 року - 101,1
лютий 2017 року - 101,0
березень 2017 року - 101,8, при цьому квітень місяць 2017 року не обраховується, оскільки станом на 25 квітня 2017 року, тобто на день ухвалення цього рішення, на офіційному сайті Міністерства фінансів України не опубліковано індекс інфляції за квітень 2017 року.
Тобто сукупний індекс інфляції за період з 30 травня 2016 року до 31 березня 2017 року становить 111,17 % ((100,1 / 100) х (99,8 / 100) х (99,9 / 100) х (99,7 / 100) х (101,8 / 100) х (102,8 / 100) х (101,8 / 100) х (100,9 / 100) х (101,1 / 100) х (101,0 / 100) х (101,8 / 100) = 1,001 х 0,998 х 0,999 х 0,997 х 1,018 х 1,028 х 1,018 х 1,009 х 1,011 х 1,01 х 1,018 = 1,1117 х 100 = 111, 17).
Розрахунок трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання розраховано за період прострочення, а саме з 30 травня 2016 року до 25 квітня 2017 року, тобто за 330 днів, за формулою: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, та становлять 1 356 грн 16 коп. (50 000 х 3% / 365 х 330).
Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та доведеним, а тому його слід задовольнити та стягнути на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30 травня 2016 року 50 000 гривень боргу, 6 628 гривень 37 коп. - процентів за користування грошовими коштами, 5 585 гривень інфляційних втрат, 1 356 гривень 16 коп. - три відсотки річних, а всього 63 569 гривень 53 коп.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
А тому, суд стягує на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 569 гривень 68 копійок (а.с. 1) та витрати понесені на правову допомогу в розмірі 3 000 гривень (а.с. 13).
На підставі ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 530, ст. 536, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1046, ст. 1047, ст. 1048, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, правових позицій Верховного ОСОБА_2 України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63ц 13, від 25 червня 2014 року у справі № 6-25ц 14, керуючись ст. ст. 10, 60, ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 88, ст. ст. 212-215, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, п. 2 пп. 3, п. 3 ч. 5 ст. 74, ч. 4 ст. 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 за договором позики від 30 травня 2016 року - 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень боргу, 6 628 (шість тисяч шістсот двадцять вісім) гривень 37 копійок - процентів за користування грошовими коштами, 5 585 (п'ять тисяч п'ятсот вісімдесят п'ять) гривень інфляційних втрат, 1 356 (одна тисяча триста п'ятдесят шість) гривень 16 копійок - три відсотки річних, а всього 63 569 (шістдесят три тисячі п'ятсот шістдесят дев'ять) гривень 53 копійки.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 569 (п'ятсот шістдесят дев'ять) гривень 68 копійок, та витрат понесених на правову допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто шляхом подачі апеляційної скарги на заочне рішення до Апеляційного суду Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення відповідач може оскаржити його до Апеляційного суду Вінницької області в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя