У х в а л а

іменем україни

19 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права на поживання в житловому будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 07 вересня 2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2015 року було розірвано.

З моменту укладення шлюбу, він з дружиною проживають в житловому будинку у АДРЕСА_1.

Під час розгляду справу про поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу, йому стало відомо, що ОСОБА_5 на підставі рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 квітня

2013 року є власником житлового будинку у АДРЕСА_1. Однак, проживаючи у вказаному будинку він з дружиною значно покращив його, зокрема: добудовано коридор та велику кімнату, проведено капітальний ремонт зовні та внутрішнє оздоблення житлового будинку, замінено покрівлю будинку та її конструкцію, до житлового будинку добудовано приміщення, яке складається з цокольного поверху та поверху, де розташовані літня кухня, ванна кімната та кладова, а також проведено ремонт господарських будівель.

Звертав увагу, що після розірвання шлюбу, відповідачі постійно виганяють його з указаного будинку, створюють перешкоди у проживанні.

Посилаючись на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням, просив визнати за ним право на проживання у житловому будинку у

АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні вказаним будинком.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від

20 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право на проживання у житловому будинку у

АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, врахувавши приписи ст. ст. 64, 150, 156 ЖК України, обґрунтованого виходив із того, що позивач не був та не є членом сім'ї власника будинку у АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 (мати ОСОБА_6), не веде з останньою спільного господарства, угоди про порядок користування житловим приміщенням з власником житлового приміщення не укладав, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що позивач не втратив право на проживання у житловому будинку.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 лютого

2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська