Справа № 462/8482/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2497/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири на вул. Виговського, 25/26 у м. Львові, посвідченого 29.05.2015 року державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий №2-782.

ОСОБА_3 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою № 26 по вул. Виговського, 25 у м. Львові, шляхом надання вільного доступу до квартири і її житлових приміщень, надання ключів від вхідних дверей; визначення порядку користування квартирою № 26 по вул. Виговського, 25 у м. Львові, виділивши їй в користування житлову кімнату площею 14 кв.м, виділивши ОСОБА_5 в користування житлову кімнату площею 17,6 кв.м, а всі інші приміщення квартири залишити у загальному користуванні співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним задоволено, визнано договір дарування ОСОБА_9 1/2 частини квартири на вул. Виговського, 25/26 у м.Львові Гамідовій ОСОБА_10, посвідчений 29.05.2015 року державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий № 2-782, недійсним. Стягнуто із ОСОБА_11 на користь ОСОБА_5 762,80 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні квартирою на вул. Виговського, 25/26 у м. Львові та встановлення порядку користування таким житлом відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_5 на час смерті спадкодавця, ОСОБА_9, не проживала разом з нею, не зверталась із заявою про прийняття спадщини, і у неї були відсутні правові підстави для звернення із позовною заявою про визнання недійсним договору дарування квартири, як у спадкоємця померлої. Просить врахувати, що ОСОБА_5 звернулася до суду у звязку з порушенням її житлових, а не спадкових прав. Однак житлові права ОСОБА_5 не є порушеними, як на час подання позовної заяви, так і на даний час, оскільки ОСОБА_5 17.07.2015 року поміняла замки у вхідних дверях квартири, якою вона користується. Крім того, з пояснень свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вбачається, що ОСОБА_9 не хворіла та не потребувала особливої допомоги, передала ключі від квартири ОСОБА_3 під час встановлення нею нових дверей у квартирі, з травня вона сплачувала комунальні платежі і саме їй ОСОБА_9 хотіла подарувати спірну квартиру. Також апелянт зазначає, що вона є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 згідно договору дарування частки квартири від 29.05.2015 року, яку їй подарувала ОСОБА_9, інша половина квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом належить позивачу за первісним позовом, ОСОБА_5 В липні 2015 року ОСОБА_5 поміняла замок до вхідних дверей спірної квартири, що унеможливлює її доступ до такої, а з початку серпня 2015 року у такій почав проживати син ОСОБА_5 ОСОБА_8 Дані обставини порушують її право, як співвласника, на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном. На неодноразові звернення до відповідачів вирішити спір добровільно та встановити порядок користування спірною квартирою, такі залишилися без реагування. А тому, беручи до уваги, що виділ 1/2 частки квартири в натурі є неможливим, і встановлення порядку користування лише для одного із співвласників квартири призведе до порушення права на вільне володіння, користування та розпорядження майном іншого із співвласників, вважає, що порядок користування спірним житлом слід встановити для обох співвласників одночасно. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний нею договір дарування квартири укладений між її бабцею, ОСОБА_9 та ОСОБА_3, укладений під впливом помилки, оскільки дарувальник ОСОБА_9, неправильно сприймала істотні умови договору, що вплинуло на її волевиявлення, укладаючи договір дарування дарувальник вважала, що укладає договір довічного утримання. Прийшовши до висновку про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

У відповідності до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків,що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

За змістом ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз»ясень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог по визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом першої інстанції встановлено, що співвласниками двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 були: ОСОБА_9 бабця позивача ? частини, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 02672-3, виданого виконкомом Львівської міської ОСОБА_6 народних депутатів згідно з розпорядженням від 27.09.1995 р. № 687 та ОСОБА_14 батько позивача ? частини, на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Другою Львівською держнотконторою 23.04.2009 р. № 3-529.

19.05.2011 року ОСОБА_14 помер, спадкоємцем його майна, а саме ? частини квартири є його донька ОСОБА_5 (позивач у справі), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.09.2015 року.

29.05.2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (відповідачем у справі) було укладено договір дарування частки квартири, який посвідчено державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 і зареєстровано в реєстрі за № 3-782, за умовами якого ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_3, а остання прийняла в дар ? частку квартири АДРЕСА_3.

30.07.2015 року ОСОБА_9 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Матеріалами справи беззаперечно встановлено, і це не заперечували сторони, що за життя сторона оспорюваного договору дарування, а саме, дарувальник, ОСОБА_9 не зверталася з позовом до ОСОБА_3 ні про визнання договору дарування недійсним, ні з позовом про розірвання договору дарування ? частки квартири АДРЕСА_4.

Позивачка ОСОБА_5, звернулася з даним позовом, вважаючи себе спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_9, при цьому не надавши ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем, ОСОБА_9, просить визнати недійсним договір дарування частки квартири від 29.05.2015 року,і як на підставу для визнання договору дарування недійсним, покликається на ст.229 ЦК України, оскільки, на її думку, дарувальник помилялася щодо природи правочину маючи намір укласти договір довічного утримання.

Статтею 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ствердила, що у сторони договору дарування, а саме, у дарувальника, яким є її бабця, ОСОБА_9, було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_3 належної їй частки квартири, оскільки вона була особою похилого віку, мала поганий зір, місяць після укладення спірного договору перебувала у лікарні, крім того, іншого житла не мала. Вважає, що укладаючи спірний договір, сторона договору помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою, після укладення спірного договору продовжувала проживати у квартирі до смерті та оплачувала житлово-комунальні послуги.

Свій висновок про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири №26 у житловому будинку №25 по вул. Виговського у м. Львові, укладеного 29.05.2015 року, між дарувальником, ОСОБА_9 та обдаровуванню, ОСОБА_3, з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовує тим, що волевиявлення ОСОБА_9 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі на укладення саме договору дарування ? частини квартири, що укладаючи оспорюваний договір вона не усвідомлювала в повному обсязі його умов, прав та обов»язків сторін договору, що належними та допустимими доказами підтверджується, що ОСОБА_9А мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки, як ствердила позивачка та вбачається з показів свідків, що, ОСОБА_9 була особою похилого віку, за станом здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, укладаючи договір мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу і догляд, яка була її єдиним житлом, після укладення оспорюваного договору продовжувала проживати у спірній квартирі до своєї смерті, повністю оплачуючи комунальні послуги, передача квартири фактично не відбулася, що на думку суду підтверджує її реальні наміри на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на показання свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які ствердили, що після смерті сина, з яким ОСОБА_9 проживала в одній квартирі, стала замкнута, з кінця 2013 року перестала спілкуватися з внучкою та сусідами.

Твердження вищезгаданих свідків про те, що на їх думку, через похилий вік, незадовільний стан здоровя і поганий зір, ОСОБА_9 потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, ґрунтуються на припущеннях, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження незадовільного стану здоров»я ОСОБА_9, її поганого зору, необхідності допомоги.

Зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_5, яка є внучкою дарувальника, ОСОБА_9, не проживала разом з нею, протягом тривалого часу вони взагалі не спілкувалися, про що позивачка ствердила в суді апеляційної інстанції, позивачці не могло бути відомо про наміри ОСОБА_9 щодо розпорядження належною їй на праві власності ? частиною квартири АДРЕСА_4, щодо її волевиявлення на укладення саме договору дарування ОСОБА_3 ? частини квартири, а не договору довічного утримання, як про це стверджує позивачка. Сумнівним є твердження позивачки про те, що укладаючи договір дарування, ОСОБА_9 помилялася щодо істотних умов договору і насправді мала намір укласти договір довічного утримання,

Колегія суддів враховує і те, що за життя сторона договору дарування, а саме, дарувальник, ОСОБА_9 не зверталася з позовом про визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, чи з будь-яких інших підстав.

На думку колегії судідв, укладаючи договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_5, сторони договору мали повну уяву про предмет договору та досягли згоди щодо всіх істотних умов, а твердження позивачки, яка не була стороною договору, про те, що дарувальник помилялася щодо правової природи правочину, оскільки мала намір укласти договір довічного утримання, є її особистим баченням волевиявлення померлої ОСОБА_9

Відповідно до приписів ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім цього, відповідно до вимог ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Враховуючи те, що позивачкою, всупереч вимогам зазначених норм, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона покликалася у позовній заяві, як на підстави для задоволення позову, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які були б отримані та відповідали вимогам ст.ст. 57, 58, 59, 184 ЦПК України, та свідчили про те, що укладаючи договір дарування обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, висновок суду першої інстанції про підставність вимог позивачки ОСОБА_5, є необґрунтованим та спростовується обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що дарувальник ОСОБА_9, укладаючи договір дарування, помилялася щодо істотних умов договору та насправді мала намір укласти договір довічного утримання, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири № 26 у житловому будинку № 25 по вул. Виговського у м. Львові, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_18, посвідченого державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори 29.05.2015 року.

Дійшовши висновку про підставність первісного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції не вбачав правових підстав для задоволення зустрічного позову про усунення перешкод ОСОБА_3 зі сторони ОСОБА_5 і ОСОБА_8 в користуванні квартирою №26 по вул. Виговського, 25 у м. Львові та встановлення порядку користування такою.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири №26 у житловому будинку №25 по вул. Виговського у м. Львові, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_18, посвідченого державним нотаріусом П»ятої Львівської деражаної нотаріальної контори 29.05.2015 року, на думку колегії суддів вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, незаборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.05.2015 року підтверджується право власності ОСОБА_3 на ? частину квартири №26 у житловому будинку №25 по вул. Виговського у м. Львові.

А відтак, з врахуванням вищенаведених положень законодавства, ОСОБА_3, як власник ? частини спірної квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй на праві власності частиною квартири, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності, в тому числі права користування квартирою, якою вона володіє спільно з ОСОБА_5

Як ствердила ОСОБА_3, їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою, вона немає доступу до квартири, оскільки ОСОБА_5В поміняла у вхідних дверях замки, ключів від яких ОСОБА_3 немає, що свідчить про те, що ОСОБА_5 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належною їй на праві власності ? частиною квартири № 26 у житловому будинку № 25 по вул. Виговського у м. Львові, квартирою, право на користування якою має нарівні з ОСОБА_5, а тому право власності ОСОБА_3 підлягає судовому захисту, позовні вимоги ОСОБА_3 про зобов»язання ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3 З,А. у користуванні квартирою № 26 у житловому будинку № 25 по вул. Виговського у м. Львові шляхом надання вільного доступу до квартири, надання ключів від вхідних дверей у квартирі підлягають до задоволення.

На думку колегії суддів не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 щодо зобов»язання сина ОСОБА_5 ОСОБА_8 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою № 26 у житловому будинку № 25 по вул. Виговського у м. Львові шляхом надання вільного доступу до квартири, надання ключів від вхідних дверей, оскільки, як ствердила ОСОБА_5, її син у спірній квартирі не проживає, а належних та допустимих доказів на спростування таких тверджень ОСОБА_5, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ОСОБА_3 суду не надала.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до роз»ясень п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними вигадами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі в квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не підтверджено належними та допустимими доказами неможливість поділу в натурі спірної квартири №26 у житловому будинку № 25 по вул. Виговського у м. Львові, співвласниками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою № 26 по вул. Виговського, № 25 у м. Львові, згідно з яким виділити їй в користування житлову кімнату площею 14 кв.м, виділити ОСОБА_5 в користування житлову кімнату площею 17,6 кв.м, а всі інші приміщення квартири залишити у загальному користуванні співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_5, слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири №26 у житловому будинку №25 по вул. Виговського у м. Львові, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_18, посвідченого державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори 29.05.2015 року відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов»язати ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою № 26 у житловому будинку № 25 по вул. Виговського у м. Львові шляхом надання вільного доступу до квартири, надання ключів від вхідних дверей у квартирі.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 2425.17 судового збору, сплаченого за подання позову та подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2