Справа № 323/1393/17
УХВАЛА

іменем України

"22" червня 2017 р.

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

секретаря - Тахтаул А.Л.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармако», третя особа - Оріхівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила зобовязати Оріхівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області скасувати арешт та зняти обтяження (заборону) з майна, що належить позивачу, що накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП № 43751685 від 25.06.2014 року, винесеною державним виконавцем Тетьяненко Ю.В.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вказане обтяження майна було встановлено виконавчому провадженні ВП 43751685 з примусового виконання наказу господарського суду Запорізької області від 23.05.2014 року № 908/1415/14 про стягнення з неї на користь ТОВ «Фармако» заборгованості. В подальшому виконавчий документ був повернутий стягувачеві без виконання, заборгованість позивачем погашена, однак обтяження майна залишилось існувати, а державний виконавець не може зняти арешт, оскільки виконавче провадження є завершеним. Наявність нескасованого обтяження порушення право власності позивача на належне їй майно.

В судовому засіданні позивач та її представник, адвокат ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві.

Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі та відсутність заперечень проти позову, а також підтвердив відсутність у позивача заборгованості перед ним.

Представник третьої особи при вирішення позову по суті поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі з таких підстав.

Як свідчать матеріали справи, позивач є боржником за виконавчим документом наказом господарського суду Запорізької області від 23.05.2014 року № 908/1415/14 про стягнення з неї на користь ТОВ «Фармако» заборгованості.

Під час здійснення виконавчого провадження ВП № 43751685 з виконання цього наказу, Постановою державного виконавця Калюжною Н.І. від 25.06.2014 року було накладено арешт на все майно, що належить позивачу як боржнику у вказаному провадженні. Відповідні відомості були внесені до державного реєстру.

В подальшому, постановою державного виконавця від 26.12.2014 року вказаний виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

Крім того, у 2015 році стягувач знову подавав наказ на примусове виконання, однак він був повернутий з тих же підстав.

У березні 2017 року позивач звернулась до Оріхівського РВ ДВС ГТУЮ в Запорізькій області із заявою про зняття арешту, накладеного в межах ВП 43751685, однак їй було повідомлено, що це неможливо через завершення виконавчих проваджень. Постанову про відмову у вчиненні виконавчої дії державний виконавець не виносив.

Згідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що була чинної на момент виникнення спірних відносин) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Поряд з цим, згідно до частини 1 статті 50 того ж Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається.

Безпосередньо підстави закінчення виконавчого провадження встановлені статтею 49 того ж Закону, а саме за цією статтею виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Таким чином, серед підстав закінчення виконавчого провадження відсутні випадки повернення виконавчого документа стягувачу за статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічні норми передбачені й Законом України «Про виконавче провадження», чинним на час розгляду цієї справи.

Проте, суд виходить з того, що повернення виконавчого документа стягувачеві за своєю правовою є аналогічним закінченню виконавчого провадження, оскільки будь-які дії державним виконавцем після цього не здійснюються та не можуть здійснюватися, а в разі повторного подання виконавчого документу на виконання відкривається інше, нове виконавче провадження, з новим номером.

Крім того, як визнав сам державний виконавець в судовому засіданні, станом на даний час строк повторного предявлення наказу господарського суду до виконання закінчився.

За таких обставин, державний виконавець зобовязаний був зняти арешт з майна боржника, оскільки не зняття його порушує права боржника при наявності факту закінченого виконавчого провадження, у звязку з чим скарга в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, вимоги скаржника щодо скасування арешту безпосередньо судом задоволенню не підлягають через відсутність судової компетенції щодо зняття арешту за викладених обставин, виходячи з наступного.

Так, право зняття арешту належало безпосередньо державному виконавцеві за пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у попередній редакції), начальнику відділу державної виконавчої служби за пунктом 3 частини 1 статті 60 цього ж Закону, а також суду у визначених статтею 60 того ж Закону випадках, однак даний випадок цими нормами не охоплюється. Аналогічні норми передбачені й чинним Законом України «Про виконавче провадження».

Як розяснюється у п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про зняття арешту» від 03.06.2016 року № 5, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У звязку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може предявляти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

У разі предявлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 209 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармако», третя особа - Оріхівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна, - закрити у звязку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розяснити позивачу право на звернення до суду з відповідними вимогами в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця за правилами відповідного судочинства.

Повний текст ухвали складений 23.06.2017 року.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після постановлення судового рішення апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до апеляційного суду Запорізької області через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_4