Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №335/802/17 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження №22-ц/778/3135/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації. Зазначав, що під час виступу 22.12.2016р. в Запорізькій обласній раді в ході проведення 2 пленарного засідання 10 чергової сесії ради 7 скликання відповідач розповсюдив про нього завідомо недостовірну інформацію, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, у т.ч. як публічної особи - депутата Запорізької обласної ради. Так, під час виступу відповідач прокоментував своє виключення із фракції, зазначивши, що він «як депутат обласної ради розумів і виконував свої обов'язки протягом року, при цьому неодноразово отримував зауваження від керівника фракції і партії з приводу тісної взаємодії з владою… За цілий рік, крім популізму, політичної корупції, замовних монетизованих голосувань і гучних лозунгів про захист інтересів народу - нічого». Ця інформація була розповсюджена на публічному заході і стала доступною необмеженому колу осіб. Вказує, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями відповідача, пов'язаними з його особистими поглядами та способами захисту у зв'язку із виключенням його з фракції Радикальної партії ОСОБА_5 в обласній раді. Вказана інформація є недостовірною, негативною, та не підтверджена жодними доказами, носить фактично наклепницький характер. Позивач розцінює дану інформацію як звинувачення його у корупційних правопорушеннях, що завдає шкоди його честі й гідності, діловій репутації як депутата обласної ради. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати інформацію, поширену ОСОБА_4 під час публічного виступу , а саме: «За цілий рік, крім замовних монетизованих голосувань - нічого», - недостовірною, та такою, що ганьбить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3, та зобов'язати ОСОБА_4 в строк не пізніше дня проведення наступного пленарного засідання сесії Запорізької обласної ради після набрання рішенням суду законної сили, спростувати вищезгадану недостовірну інформацію в той же самий спосіб, та на тих же умовах, яких вона була оприлюднена.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що промова ОСОБА_4 на засіданні обласної ради - це оціночні судження, які не містять фактичних даних, а є оцінкою ситуації, що склалася в депутатській фракції у зв'язку із виходом із неї останнього.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами закону і ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Судом встановлено, що сторони по справі є депутатами Запорізької обласної ради VII скликання.

22 грудня 2016 р. в ході проведення 2 пленарного засідання 10 чергової сесії обласної ради відповідач ОСОБА_4 в своєму виступі зазначив: «Я не знаю, чому на початку сесії не сказали, що мене виключили із фракції, я б хотів це прокоментувати. Чітко можу заявити, що мої шляхи з обласним керівництвом РПЛ розійшлися по таким причинам. Я як депутат обласної ради розумів і виконував свої обов'язки протягом всього року. При цьому неодноразово отримував зауваження від керівників фракції і партій, що я тісно взаємодію з владою, як з районною, так і обласною. В цьому я бачу пряме небажання обласної партії і організації розвивати території, від яких ми обиралися. За цілий рік, крім популізму, політичної корупції, замовних монетизованих голосувань і гучних лозунгів про захист інтересів народу - нічого. Я в цьому не приймав участі і не буду приймати. Я йшов у депутати не поговорити, а відстоювати і захищати інтереси тих людей, які мені довірили. Тому і далі я буду взаємодіяти з владою, з усіма політичними силами, з любими організаціями. И останнє: я виходжу із лав Радикальної партії, ось заява, дякую за увагу».

Зазначені обставини підтверджені відеозаписом засідання Запорізької обласної ради, який зафіксований на DVD-R диску, долученим позивачем до позовної заяви, а також поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які також є депутатами Запорізької обласної ради VII скликання, фракції обласної організації Радикальної партії ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст. 299 ЦК України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом указаної норми негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростуванню підлягає лише інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року та «Українська прес-група проти України» від 29 березня 2005 року.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_4 порушені його права як депутата обласної ради, оскільки у своєму виступі останній фактично звинуватив його у вчиненні корупційних діянь, а вислів про замовні монетизовані голосування може бути підставою для порушення кримінальної справи.

Вказані доводи апеляційної скарги є неспроможними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на неправильному тлумаченні як змісту промови відповідача, так і відповідних норм права.

Як вбачається із тексту промови, вона не містить фактичних даних, а відображає власні уявлення і сприйняття відповідачем своєї роботи як депутата обласної ради і члена депутатської фракції.

В промові не йдеться ні про особу позивача, ні про членів депутатської фракції, а словосполучення про «замовні монетизовані голосування» вжито в такому розумінні, що доповідач в ньому не приймав участі і не збирається приймати.

Наведені висловлювання відповідача не можуть бути оцінені як події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі .

Наведені висловлювання не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, вони не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.

Наведені висловлювання є вираженням суб'єктивної думки та поглядів їх автора, тобто є оціночними судженнями.

Жодних фактичних даних, які б підлягали спростуванню, промова не містить. Критична оцінка певних фактів, використання літературних цитат не може бути підставою для цивільної відповідальності.

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленій 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Ради Європи, зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики … з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до положення абз. 6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справах про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб, межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень; оціночними судженнями за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь або ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

За роз'ясненнями п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; відповідно до статті 277 ЦКУкраїни не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної ї скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: