Справа№592/8411/15-ц
Провадження №2/592/8/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю: секретаря судового засідання Троценко Ю. Ю. ,

представника позивача: Чернишенка Д. В. ,

відповідачок: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідачок: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_10, ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах сина ОСОБА_6, ОСОБА_3 в інтересах доньки ОСОБА_7, ОСОБА_4 в інтересах доньки ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" , товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" , ОСОБА_10, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: служба у справах дітей Сумської міської ради, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдія Дмитрівна, про визнання недійсними договорів, -

В С Т А Н О В И В :

31.08.2015 року представник товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" Чернишенко Дмитро Вікторович звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, в якому він зазначив про те, що 11.01.2008 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" , правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" та ОСОБА_10 (позичальник, боржник або відповідач 1) було укладено кредитний договір № ML-C01/016/2008 з внесеними змінами та додатками. Відповідно до умов кредитного договору (п. 2 ч. 1, п. 1.1. ч. 2) банк надав позичальнику кредит в розмірі 39760,00 доларів США зі строком остаточного повернення до 15.09.2025 року, що підтверджується кредитними заявками позичальника. В свою чергу, відповідно до п. 1.1. ч. 2 кредитного договору, позичальник прийняв на себе зобов'язання належним чином повернути суму отриманого кредиту, сплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені в кредитному договорі. На забезпечення виконання зобов'язань відповідача 1 перед банком по кредитному договору було укладено договір поруки № SR-С01/016/2008 від 11.01.2008 року з ОСОБА_2 (поручитель або відповідач 2) . Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року (п. 117 Додатку № 1 договору купівлі-продажу кредитного портфелю) публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за кредитним договором, що було укладено між публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та відповідачем 1, а також права вимоги за договором поруки, що укладений з відповідачем 2 на забезпечення кредитного договору. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) , згідно з ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" перейшли всі права публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" щодо права вимоги за кредитним договором та договором поруки. 20.12.2013 року з метою проведення реструктуризації боргових зобов'язань позичальника за кредитним договором було укладено додатковий договір № 2. Відповідно до п. 2.1.4.1. додаткового договору № 2 було встановлено наступний порядок виконання боргових зобов'язань за кредитним договором: повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватись позичальником ануїтетних платежів у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у графіку платежів, який є невід'ємною частиною додаткового договору. В порушення умов кредитного договору боржник в передбачені договором строки в повному обсязі не виконує зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України) . Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено: якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) , то в разі прострочення і повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 1.1. договору поруки поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань. П. 1.2. договору поруки передбачено солідарну відповідальність поручителя та боржника перед банком по кредитному договору. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ст. 543 ЦК України) . Станом на 28.08.2015 року заборгованість по кредитному договору склала 34501,82 доларів США, та 222535 грн. 02 грн. , а всього в гривневому еквіваленті 958012 грн. 56 коп. (дев'ятсот вісімдесят тисяч сімсот тридцять сім грн. 12 коп. ) в тому числі: - 34501,82 доларів США - залишок заборгованості за кредитом; - 222535,02 грн. - пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання (відповідно до п. 4.1.1. ч. 2 кредитного договору) . Розрахунок гривневого еквіваленту проведено за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 28.08.2015 року, що становить 1 доларів США = 21,317065 грн. ) . Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 526, 543, 554 625, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 11, 118 - 120 ЦПК України, він просив: 1. Стягнути з ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ІПН: НОМЕР_1, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3; ІПН: НОМЕР_2, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1) в солідарному порядку на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д; код: 36789421) заборгованість за кредитним договором в розмірі 34501,82 доларів США, та 222535,02 грн. , а всього в гривневому еквіваленті 958012 грн. 56 коп. . 2. Стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати (вхідний № 28318/15 від 31.08.2015 року) (т. 1 а. с. 3, 4) .

26.04.2016 року представник відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення на позовну заяву про стягнення суми боргу, в якому він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-C01/016/2008 з внесеними змінами та додатками. В позовній заяві ТОВ "ОТП Факторинг Україна" просить стягнути в солідарному порядку заборгованість за кредитними договором в розмірі 34501, 82 доларів США та 222535,02 грн. , а всього в гривневому еквіваленті 958012, 56 грн. , згідно умов кредитного договору та договору поруки, та понесені судові витрати. Кредитний договір № МL-C01/016/2008 було укладено 11.01.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк" , правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк" , та ОСОБА_10 . Для забезпечення виконання кредитного договору 08.01.2008 року було укладено договір поруки № SR-С01/016/2008 між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 . Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року (п. 117 Додатку № 1 договору купівлі-продажу кредитного портфелю) ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за кредитним договором, що було укладено між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_10 , а також право вимоги за Договором поруки, що укладений з ОСОБА_2 на забезпечення кредитного договору № МL-C01/016/2008. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (через АТ "ОТП Банк" , який діяв в якості комісіонера по обслуговуванню кредитного портфелю на підставі договору комісії з ТОВ "ОТП Факторинг Україна" ) з позичальником ОСОБА_10 20.12.2013 року було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № МL-C01/016/2008, а з поручителем ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки № SR-С01/016/2008, якими змінені умови повернення боргу. Наведений договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року, а, відповідно, і укладені на його підставі додаткові договори: № 2 до кредитного договору № МL-C01/016/2008 та № 1 до договору поруки № SR-С01/016/2008, є недійсними за наступних обставин. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. П. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" , роз'яснює, що згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст. ст. 1, 8 Конституції України) . Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з п. п. 2 п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 373/16389 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" , до фінансової послуги факторингу віднесено набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, тільки до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" , яким передбачено право вимоги до фізичних осіб - позичальника ОСОБА_10 та поручителя ОСОБА_2 , є порушенням вказаного нормативно-правого акту. Також, у своєму листі від 27.05.2013 року № 3772/16-12 Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України вказала, що укладання не банківським фінансовим закладом (фактором) договору факторингу, яким передбачено отримання фактором відступленого права вимоги до боржників - фізичних осіб, є порушенням п. п. 2 п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 03.04.2009 року № 231. Таким чином, відповідно до ст. 215 ЦК України договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року в частині п. 117 Додатку № 1, за яким ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за кредитним договором, що було укладено між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_10 , а також право вимоги за Договором поруки, що укладений з ОСОБА_2 на забезпечення кредитного договору № МL-C01/016/2008, як правочин є нікчемним. А додаткові договори від 20.12.2013 року ТОВ "ОТП Факторинг Україна" з позичальником ОСОБА_10 № 2 до кредитного договору № МL-C01/016/2008, та з поручителем ОСОБА_2 № 1 до договору поруки № SR-С01/016/2008, які укладені на підставі зазначеного договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року, є недійсними. Крім того, він просив суд врахувати також наступні обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зокрема, позивачем не надано доказів виконання п. 4.3. договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 24.02.2012 року між ПАТ "ОТП Банк" (продавцем) і ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (покупцем) , та вимог ч. 1 ст. 1082 ЦК України щодо належного повідомлення боржників/поручителів про укладення цього договору протягом 20 робочих днів з дати набрання ним чинності, тобто письмового повідомлення про відступлення права вимоги. Згідно із ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Така ситуація повинна розглядатися як прострочення кредитора, яке тягне за собою наслідки, передбачені ч. 4 ст. 613 ЦК України, і боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує відсотків за час такого прострочення. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього кодексу. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення згідно зі ст. 179 ЦПК України. Згідно Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" документами, що встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 цього Закону. Позивачем не доведено, що відповідач, як позичальник отримав кредитні кошти відповідно до умов, передбачених кредитним договором № МL-C01/016/2008. Також позивачем не надано належного розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, з якого вбачалося б, яким саме чином та за який період обчислені кожна зі складових зазначеної позивачем загальної суми заборгованості станом на 28.08.2015 року, у тому числі з урахуванням валюти кредитного зобов'язання та курсу цієї валюти до гривні, встановленого НБУ на відповідну дату. Нічим не підтверджені доводи позовної заяви про наявність заборгованості відповідача за кредитним договором. Адже сам по собі її розрахунок станом на 28.08.2015 року не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості. Крім того, позивачем не надано доказів того, що на момент переходу до нього прав за кредитним договором на підставі договору факторингу в банку існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у реєстрі заборгованостей боржників, в тому числі щодо початкових сум тіла кредиту, проценту, пені. Не надано доказів оплати ПАТ "ОТП Банк" згідно договору факторингу, відповідно до ст. 1077 ЦК України. В забезпечення кредитного договору № МL-C01/016/2008 було укладено договір іпотеки стосовно житла, що належить відповідачам. Однак, позивач не надав суду доказів переходу до нього прав за договором іпотеки на підставі договору факторингу. Між тим, відповідно до ст. 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не передбачено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено іншого, то відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово в 5-денний строк повідомити боржника про відступлення прав. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. А відомості про таке відступлення - державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, створена ситуація, коли позивачем порушуються права відповідачки, передбачені Законом України "Про захист прав споживачів" . Зокрема, позивачем не надано жодних письмових доказів повідомлення відповідачки про необхідність дострокового погашення боргу, тоді, як ч. 2 п. 10 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено обов'язок кредитодавця письмово повідомити споживача про свою вимогу дострокового повернення споживчого кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Одним з таких порядків є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" , який передбачає, що для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, банкам надається відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. В постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі № 6-145цс14 сформульовано таку правову позицію: "У силу положень ст. ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" , вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку (чи іншого кредитора) ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями" . Однак, чинне законодавство України дозволяє здійснювати факторингові операції, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, тільки банкам, до яких ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не відноситься. Враховуючи викладене, він просив суд відмовити ТОВ "ОТП Факторинг Україна" у задоволенні позову у повному обсязі. Також, позивач до матеріалів позовної заяви долучив документ, що підтверджує сплату судового збору. Сам судовий збір на вимогу представника позивача був сплачений відповідачкою по справі - ОСОБА_2, що видно з розрахункового документу та не може заперечуватись позивачем. Тому він просив при прийнятті рішення по справі стягнути з позивача сплачений судовий збір на користь ОСОБА_2 (вхідний № 15466/16вх від 26.04.2016 року) (т. 1 а. с. 93, 94) .

17.06.2016 року представник відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми зустрічну позовну заяву позивачки 1: ОСОБА_2 в інтересах сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, позивачки 2: ОСОБА_3 в інтересах доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, позивачки 3: ОСОБА_4 в інтересах доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, до відповідача 1: публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" , відповідача 2: товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" , відповідача 3: приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдії Дмитрівни, третя особа: служба у справах дітей Сумської міської ради про визнання недійсними договорів, в якій він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа № 592/8411/15-ц (суддя Бичков І. Г. ) за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_6 Валер'яна Томазовича та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № МL-C01/016/2008 з внесеними змінами та додатками. В позовній заяві ТОВ "ОТП Факторинг Україна" просить стягнути у солідарному порядку заборгованість за кредитними договором в розмірі 34501,82 доларів США та 222535,02 грн. , а всього в гривневому еквіваленті - 958012,56 грн. , згідно умов кредитного договору і договору поруки, та понесені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Користуючись цим правом, він зазначає наступне. 11.01.2008 року було укладено договір поруки № SR-С01/016/2008 між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору № МL-C01/016/2008, який було укладено 11.01.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк" , правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк" , та ОСОБА_10 . Він вважає поруку за договором поруки № SR-С01/016/2008 припиненою за наступних обставин. Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права. Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21.11.2012 року у справі № 6-134цс12) . Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постановах: від 21.05.2012 року у справі № 6-18цс11, від 21.05.2012 року у справі № 6-20цс11: У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України) . Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року (п. 117 Додатку № 1 договору купівлі-продажу кредитного портфелю) ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги, серед іншого, - за Договором поруки № SR-С01/016/2008, що укладений з ОСОБА_2 на забезпечення кредитного договору № МL-C01/016/2008. В подальшому ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось до суду з позовною заявою (та що на даний час розглядається судом) про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № МL-C01/016/2008. Таким чином, ні ПАТ "ОТП Банк" , ні ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не визнають та заперечують факт припинення поруки на підставі закону, тому поручитель, ОСОБА_2 вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права. Крім загальних правил про припинення зобов'язання, визначених у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК України, ст. 559 ЦК України передбачає спеціальні підстави припинення поруки: 1) з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; 2) якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; 3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; 4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 05.02.2014 року у справі № 6-160цс13 підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін. Згідно з постановою Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі № 6-20цс11 збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від: 21.05.2012 року у справі № 6-18цс11; 18.06.2012 року у справі № 6-73цс12. Також у постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Тобто, змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати. 16.02.2009 року між ЗАТ "ОТП Банк" (нині ПАТ "ОТП Банк" ) та позичальником ОСОБА_10 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № МL-C01/016/2008. Умови додаткового договору з поручителем ОСОБА_2 не узгоджувались, остання навіть не знала про його існування. Додатковий договір містить наступні положення, які значно збільшили відповідальність поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає шляхом підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки. 2.1.3.1. Повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватись шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у графіку платежів, який є невід 'ємною частиною цього додаткового договору (Додаток № 1) та шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок. Наведеним стандартна (класична, лінійна) схема сплати кредиту, відома також як диференційовані платежі, замінена на ануїтетні платежі. В стандартній схемі основний борг виплачується рівними частинами, а відсоток нараховується на залишок заборгованості. Величина основного боргу в цьому випадку зменшується на однакову суму. Зі зменшенням суми боргу зменшуються і процентні виплати, які нараховуються на залишок заборгованості. А разом з відсотками зменшуються й розміри щомісячних платежів. За визначенням ануїтетні платежі - це рівномірні щомісячні платежі по кредиту, розраховані за формулою ануїтету (фр. annuite від лат. - річний, щорічний) . Суть ануїтетного графіка погашення полягає в тому, що в перший рік (або роки, залежно від терміну дії кредиту) у складі щомісячного платежу основну частку становлять відсотки за кредитним договором, а сума основного боргу (тіло кредиту) , погашається в меншому обсязі або не погашається взагалі і підлягає оплаті в останній місяць обслуговування кредитного боргу. При ануїтетних платежах позичальник щомісяця платить однакову суму, що включає в себе частину основного боргу і нарахований відсоток. Він звертає увагу на те, що в перші роки погашаються в основному відсотки по кредиту, а основна частина боргу зменшується незначно. При цьому розміри щомісячних платежів залишаються однаковими протягом всього терміну. Таким чином, банк страхує себе від втрати відсотків у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань, а також у разі дострокового погашення кредиту. До того ж банку більш вигідні такі платежі в частині отримання доходу. Сума всіх платежів за ануїтетною схемою виходить більшою ніж відповідна сума при стандартній схемі, особливо при високій процентній ставці та довготерміновому кредиті. Якщо, наприклад, взяти довгостроковий кредит, приміром 100000 грн. на 10 років під 10 % річних, то різниця між стандартним і ануїтетним платежами стає суттєвою. При стандартних платежах за 10 років процентні виплати складуть 50416,67 грн. , а при ануїтетних - 58580,88 грн. . Далі, додатковий договір № 1 встановлює, що позичальник зобов'язаний: 2.1.4.3. Протягом всього строку дії кредитного договору надавати в банк щорічно, але не пізніше 20 (двадцяти) календарних днів до закінчення чергового річного періоду дії кредитного договору, наступні документи: - заповнену та підписану позичальником анкету-заяву щорічної оцінки фінансового стану позичальника, за формою встановленою банком; - довідку з місця роботи позичальника, засвідчену в бухгалтерії не раніше ніж за 2 (два) тижні до дня її надання в банк, що підтверджує поточну посаду позичальника та нараховану заробітну плату за останні 6 (шість) календарних місяців; - документи, що підтверджують інші доходи позичальника та/або дружини/чоловіка позичальника (за наявності доходу не за основним місцем роботи) , у тому числі декларація про доходи на останню звітну дату; - звіти про прибутки підприємця-фізичної особи за 4 (чотири) останні квартали (для фізичних осіб-підприємців) ; - інші документи, які будуть необхідні банку для проведення щорічної оцінки фінансового стану позичальника. Застереження: Зазначені в п 2.1.5. цього додаткового договору документи, повинні бути належним чином оформлені і надаватись у формі, що влаштовує банк. 2.1.6. В разі виникнення прострочених боргових зобов'язань позичальник зобов'язаний надати в банк документи, зазначені в п. 2.1.5. цього додаткового договору, протягом 1 (одного) місяця з дати виникнення простроченого боргового зобов'язання. 2.1.7. У випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань встановлених п. п. 2.1.5. , 2.1.6. цього додаткового договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за кредитним договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 4 % (чотири відсотки) річних, в порядку передбаченому цим додатковим договором. Аналогічні обов'язки та відповідальність позичальника за їх порушення містить і кредитний договір № МL-C01/016/2008 - п. 1.4.1.5.1 , однак наведені норми додаткового договору значно розширюють зобов'язання позичальника та передбачені штрафні санкції, в результаті чого збільшується і обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_2 . Враховуючи вищевикладене, порука за договором поруки від 11.01.2008 року № SR-С01/016/2008, укладеним між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору № МL-C01/016/2008, є припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, з 16.02.2009 року, з моменту внесення додатковим договором № 1 без згоди поручителя змін до основного зобов'язання кредитного договору № МL-C01/016/2008. Оскільки, відповідачі не визнають та заперечують факт припинення вказаної поруки на підставі закону, він просив суд визнати цю поруку припиненою. Окрім того, 23.01.2008 року між ОСОБА_10 та ЗАТ "ОТП Банк" було укладено договір іпотеки № 253, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 6445100, під заставу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та набута ОСОБА_10 у власність на основі договору купівлі-продажу від 03.06.2005 року. На час укладення договору іпотеки ОСОБА_10 перебував у шлюбі з позивачкою - ОСОБА_2 (шлюб зареєстрований 07.09.2002 року Сумським міським відділом реєстрації актів громадського стану Сумського обласного управління юстиції за актовим записом № 1123) та мали спільного малолітнього сина - ОСОБА_6. В квартирі, що стала предметом договору іпотеки на час укладення останнього, 23.01.2008 року, зареєстровані, проживали і по сьогодні проживають: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, (проживає з моменту народження) , ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_10 (інвалід дитинства І групи, потребувала постійного стороннього догляду, померла 18.10.2009 року) , що підтверджується довідками про склад сім'ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, виданою ПП "Наш дім" від 31.05.2016 року. Договір іпотеки № 253 від 23.01.2008 року укладався без згоди органу опіки та піклування. ОСОБА_10 , уклавши цей договір, позбавив малолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітню ОСОБА_4 , інваліда ОСОБА_13 права на житло, та інших членів сім'ї, що проживали та були зареєстровані в квартирі, поставив в скрутне становище, адже всі на даний час почуваються на межі виселення. ПАТ "ОТП Банк" , правонаступник ЗАТ "ОТП Банк" , 24.02.2012 року уклав з ТОВ "ОТП Факторинг Україна" договір про відступлення права вимоги № 707, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , зареєстровано в Державному реєстрі іпотек 27.02.2012 року за № 6445188. В зв'язку з чим ТОВ "ОТП Факторинг Україна" може відібрати заставне майно, за борги ОСОБА_10 , без відповідного письмового погодження із органом опіки та піклування, не врахувавши законні права та інтереси, неповнолітніх та інтереси інших членів сім'ї. Згідно ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способі в захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) . У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України) . Відповідно до п. 4 Декларації прав дитини (проголошене Генеральною асамблеєю ООН від 20.11.1959 року) передбачено, що дитині належить право на відповідне житло. Ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована постановою Верховної ради України від 27.02.1991 року) зобов'язує в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу слід приділяти забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно ст. 247 СК України дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки чи піклування. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 213 ЦК України правочин, що вчинюється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 224 ЦК України правочин, в якому зачіпаються інтереси дитини, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним. Окрім того, правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справ № 6-3005цс15 та № 6-806цс16, вказує, що норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України "Про охорону дитинства" , ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" , яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. На підставі викладеного він вважає, що своїми діями ЗАТ "ОТП Банк" (нині ПАТ "ОТП Банк" ) та ОСОБА_10 , уклавши договір іпотеки, згідно якому під заставу було заставлено нерухоме майно квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживали та були зареєстровані малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , неповнолітня ОСОБА_4 , інваліда ОСОБА_13 , істотно порушили майнові права та інтереси зазначених осіб, а саме: законне право на житло. Тому вказаний договір іпотеки № 253, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 6445100, є недійсним. Вищенаведені позовні вимоги мають посилання на рішення вищих судових інстанції. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК Україні у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів, має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Оскільки позивачу не було відомо про існування іпотечного договору до судового розгляду позовної заяви ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та у зв'язку з неможливістю отримати його у ОСОБА_10 з огляду на те, що його місце перебування невідоме, позивач не може надати копію договору до суду. Тому, він вважає, що з метою всебічного та об'єктивного розгляду і вирішення справи необхідно витребувати у відповідача копію договору іпотеки № 253 від 23.01.2008 року. В якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до розгляду справи, на підставі ст. ст. 35, 36 ЦПК України він просив залучити службу у справах дітей Сумської міської ради. Також, відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. З метою отримання належної кваліфікованої юридичної допомоги, підготовки і витребування необхідних документів та складання позовної заяви позивачці необхідно було звернутися до юриста, як фахівця в галузі права. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. П. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що одним із видів судових витрат є витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Право на правову допомогу гарантовано ст. ст. 8, 59 Конституції України. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" № 4191-VI від 20.12.2011 року, ст. 1 якого встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено вказаним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів) . Роз'яснення щодо витрат на правову допомогу, порядку їх обчислення та компенсації надано в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 04.04.2016 року, укладеного між позивачкою та ФОП ОСОБА_5 , позивачці надається правова допомога з підготування позовної заяви та представництва її інтересів в суді. Позивачкою сплачено суму гонорару, зазначену в угоді, що складає 5000 грн. . Таким чином, витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. також підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладеною, керуючись ст. ст. 3, 79, 84, 88, 110, 119 ЦПК України, він просив суд: 1. Прийняти цю зустрічну позовну заяву до розгляду. 2. Визнати припиненою поруку за договором поруки від 11.01.2008 року № SR-C01/016/2008, укладеним між ЗАТ "ОТП Танк" та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору № МК-С01/016/2008, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, з 16.02.2009 року. 3. Визнати недійсним договір іпотеки від 23.01.2008 року, укладений між ОСОБА_10 та ЗАТ "ОТП Банк" , посвідчений 23.01.2008 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. , зареєстрований за № 6445100. 4. Зобов'язати приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 6445100 від 23.01.2008 року та запис з Державного реєстру іпотек реєстраційний номер обтяження 6445188 від 27.02.2012 року (вхідний № 221130 від 17.06.2016 року) (т. 1 а. с. 113 - 116) .

08.07.2016 року начальник служби у справах дітей Сумської міської ради Феркалюк В. В. , в. о. начальника служби у справах дітей Сумської міської ради Голосна К. А. , начальник служби у справах дітей Сумської міської ради Подопригора В. В. надали до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в яких вони зазначили про те, що право дитини на майно та житло, яке закріплено міжнародним та чинним національним законодавством, є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними та законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" , ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органу опіки та піклування, є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Відповідно до ст. ст. 64, 65 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Враховуючи вищевикладене, служба у справах дітей Сумської міської ради просить розглядати справу за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_10 , ОСОБА_2 про стягнення боргу, зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ПАТ "ОТП Банк" , приватного нотаріуса СМНО Рибалка К. Д. , третя особа: служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання договору недійсним, без участі її представника, згідно з чинним законодавством, не порушуючи прав та законних інтересів дитини (вхідний № 23033 від 08.07.2016 року) (т. 1 а. с. 142, 179, 198, 205а, 219, 226, т. 2 а. с. 4, 81) .

12.08.2016 року представник товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" Чернишенко Дмитро Вікторович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відгук на зустрічну позовну заяву, в якій він зазначив про те, що ТОВ "ОТП Факторинг Україна" , ознайомившись з зустрічною позовною заявою по справі № 592/8411/15-ц повідомляє наступне. Щодо визнання недійсним договору поруки, укладеного між АТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 , позивач вважає таку вимогу безпідставною, оскільки 20.12.2013 року між позивачем та ОСОБА_2 була підписана додаткова угода до договору поруки № SR-С01/016/2008 від 11.01.2008 року, в якій відповідачка ОСОБА_2 повністю була згодна з умовами кредитного договору № ML-С01/016/2008 від 11.01.2008 року, суттю і строками боргових зобов'язань по кредитному договору (п. п. 2.1. , 2.2. додаткової угоди до договору поруки) . Таким чином, ОСОБА_2 , до підписання 20.12.2013 року додаткової угоди до договору поруки, повністю усвідомлювала свої зобов'язання перед позивачем як поручитель. Щодо визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між АТ "ОТП Банк" та ОСОБА_10 , він повідомляє про те, що згідно ст. ст. 123 - 126 ЦПК України зустрічний позов повинен подаватися відповідачем і це позов взаємопов'язаний з первісним позовом і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Яким чином позов про визнання договору іпотеки пов'язаний з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором незрозуміло? Крім того, позивачками по зустрічному позову є особи, які не мають жодного відношення до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачами щодо виконання зобов'язань по кредитному договору. На підставі вищевикладеного, він просив: 1. Відмовити в позовних вимогах ОСОБА_2 до АТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про визнання недійсним договору поруки як заявлені безпідставно. 2. Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до АТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про визнання недійсним договору іпотеки не приймати до розгляду (вхідний № 26810 від 12.08.2016 року) (т. 1 а. с. 143) .

15.08.2016 року представник позивачок ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_5 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про про уточнення позовних вимог, в якій він зазначив про те, що до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсними договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. З метою отримання належної кваліфікованої юридичної допомоги, підготовки і витребування необхідних документів та складання позовної заяви позивачці необхідно було звернутися до юриста, як фахівця в галузі права. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. П. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що одним із видів судових витрат є витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Право на правову допомогу гарантовано ст. ст. 8, 59 Конституції України. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" № 4191-VI від 20.12.2011 року, ст. 1 якого встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено вказаним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів) . Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Роз'яснення щодо витрат на правову допомогу, порядку їх обчислення та компенсації надано на офіційному сайті Вищого адміністративного суду України та в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 04.04.2016 року та акту приймання-передачі наданих послуг правової допомоги від 11.08.2016 року позивачкою сплачено суму гонорару юристу, що складає 7164,6 гривень, які підлягають стягненню з відповідачів. Беручи до уваги все вищевикладене, він просив суд задовольнити раніше заявлені позовні вимоги та стягнути з відповідача витрати на розгляд цієї справи, а саме: судовий збір та витрати на правову допомогу (вхідний № 26882 від 15.08.2016 року) (т. 1 а. с. 144) .

18.08.2016 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдія Дмитрівна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м Суми клопотання, в якому вона зазначила про те, що з позовом ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_11; ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів, вона ознайомлена. В зв'язку з чим пояснюю наступне. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності (ст. 1 Закону України "Про нотаріат" ) . Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Таким чином, нотаріус не є відповідачем в суперечках, що виникають із цивільних відносин, пов'язаних з нотаріальною дією. Отже, вона являється неналежним відповідачем, в зв'язку з чим вона просила суд замінити її на належного відповідача іпотекодавця за Договором іпотеки № РМL-C01/016/2008 від 23.01.2008 року (вхідний № 27455 від 18.08.2016 року) (т. 1 а. с. 157) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.09.2016 року клопотання приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдії Дмитрівни про заміну первісного відповідача належним відповідачем було задоволене. Було ухвалено замінити первісного відповідача - приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдію Дмитрівну належним відповідачем - іпотекодавцем за договором іпотеки № PML-C01/016/2008 від 23.01.2008 року ОСОБА_6 Валер'яном Тамазовичем, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1. Було ухвалено приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдію Дмитрівну залучити до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У задоволенні клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" за нотаріально посвідченою довіреністю Чернишенка Дмитра Вікторовича про роз'єднання позовних вимог було відмовлено (т. 1 а. с. 173 - 175) .

07.09.2016 року представник відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми доповнення до заперечення на позовну заяву про стягнення суми боргу, в якій він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № МL-C01/016/2008 з внесеними змінами та додатками. В позовній заяві ТОВ "ОТП Факторинг Україна" просить стягнути у солідарному порядку заборгованість за кредитними договором в розмірі 34501,82 доларів США та 222535,02 грн. , а всього в гривневому еквіваленті 958012,56 грн. , згідно умов кредитного договору та договору поруки, та понесені судові витрати. 26.04.2016 року представником відповідача ОСОБА_2 було подано заперечення на позовну заяву про стягнення суми боргу. В доповнення до цього заперечення необхідно зазначити наступне. Ст. 256 ЦК України передбачена позовна давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначені у ст. 267 ЦК України, згідно з ч. 4 якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" має бути застосовано при розгляді справ як джерело права. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю; будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. ПАТ "ОТП Банк" чи ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (не з'ясовано, бо не надано доказів повідомлення відповідачів про дострокове стягнення усього кредиту) , скориставшись умовами кредитного договору та неналежним виконанням позичальником умов цього договору, пред'явив відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним та інших платежів без урахування в межах позовної давності кожної з вимог. Однак, відповідно до позиції Верховного Суду України, кожен несплачений відповідно до графіку погашення кредиту платіж має свій трирічний термін позовної давності. Для з'ясування цього питання позивачем не надано належний (з зазначенням термінів виникнення заборгованості по кожній з нарахованих для стягнення сум) розрахунок заборгованості та інших платежів, штрафних санкцій, пені, тощо. Тому визначитися з платежами, по яким минув термін позовної давності, ні суд, ні відповідачі не мають можливості. Таким чином, сума заборгованості, на яку посилається позивач, є необґрунтованою та безпідставною. Він просив вважати дане заперечення заявою про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача. Зазначена заява про застосування строків позовної давності стосується не тільки нарахованих сум заборгованості, а й усіх вимог позивача. Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом "Про окремі питання застосування строків позовної давності" № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року, розглянувши лист заступника голови апеляційного суду Сумської області зазначив наступне: "П. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року судам роз'яснено про те, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) , зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи) . Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Офіційне тлумачення ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надано також і в Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) (вхідний № 29402 від 07.09.2016 року) (т. 1 а. с. 178) .

16.01.2017 року відповідач ОСОБА_10 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву, в якій він зазначив про те, що позовні вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про стягнення заборгованості по кредитному договору він не визнає, оскільки ТОВ " ОТП Факторинг Україна" не має права вимагати з нього ці кошти, оскільки сплив термін позовної заяви. Він просить вважати дану заяву заявою про застосування позовної давності стосовно укладання договору іпотеки, укладеного ним та ПАТ "ОТП-банк" на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Він зазначив, що дана квартира була придбана більшою часткою за кошти отриманні від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, яка належала сім'ї ОСОБА_13 та доньці вид попереднього шлюбу його колишньої дружини ОСОБА_4 та була оформлена на його тещу ОСОБА_13 . Під час придбання квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, була оформлена на нього, але фактично належала сім'ї ОСОБА_13. Це, тещі ОСОБА_13 , колишньої дружині ОСОБА_2 , її сестрі ОСОБА_3 та доньці колишньої дружини від попереднього браку ОСОБА_4 та йому. Під час оформлення договору іпотеки з ПАТ "ОТП Банк" він свою колишню дружину ОСОБА_2 та членів її сім'ї, а саме: ОСОБА_13 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не повідомив, оскільки вони б цьому заперечували и були проти. Він просив розглядати вказану справу без його участі (вхідний № 1511 від 16.01.2017 року) (т. 1 а. с. 222) .

02.02.2017 року представник відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення на позовну заяву про стягнення суми боргу (додаткові обґрунтування) , в якому він зазначив про те, що кредитний договір № ML-С01/016/2008 було укладено 11.01.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк" , правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк" , та ОСОБА_10 . Для забезпечення виконання кредитного договору 08.01.2008 року було укладено договір поруки № SR-C01/016/2008 між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 . 24.02.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Згідно ст. 3 продавець продає (переуступає) покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку 1 до вказаного договору) , а Покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця Винагороду. Загальна сума заборгованості за кредитними договорами, що входять до кредитного портфелю на дату набрання чинності, складає 6257908,56 доларів США, 13311218,33 грн. , 684681,94 швейцарських франків. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року (п. 117 додатку № 1 договору купівлі-продажу кредитного портфелю) ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за кредитним договором, що було укладено між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_10 , а також право вимоги за договором поруки, що укладений з ОСОБА_2 на забезпечення кредитного договору № ML-С01/016/2008. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року 20.12.2013 року ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (через АТ "ОТП Банк" , який діяв в якості комісіонера по обслуговуванню кредитного портфелю на підставі договору комісії з ТОВ "ОТП Факторинг Україна" ) з позичальником ОСОБА_10 було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № ML-С01/016/2008, а з поручителем ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки № SR-C01/016/2008, якими були змінені умови повернення боргу. Наведений договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року, а, відповідно, і укладені на його підставі додаткові договори: № 2 до кредитного договору № ML-С01/016/2008 та № 1 до договору поруки № SR-C01/016/2008, є недійсними за наступних обставин. Договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" за своєю договірною конструкцією є договором факторингу. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб) , а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) . Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога) , а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) . Як випливає із самого визначення поняття договору факторингу оплатність вказаного договору, є однією із істотних умов, щодо якої сторони мають дійти згоди, для того, щоб договір вважався укладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Необхідно вказати, що наявні всі підстави вважати, що наведений договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.02.2012 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме: сторонами не було дотримано істотної умови договору факторингу щодо його оплатності. ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не надано суду доказів виконання договору купівлі-продажу кредитного портфеля, укладеного 24.02.2012 року між ПАТ "ОТП Банк" (продавцем) і ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (покупцем) в частині оплати факторингових послуг, не надано підтвердження зміни у структурі активів та пасивів ТОВ "ОТП Факторинг Україна" внаслідок перерахування коштів згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю, а також доказів нарахування та списання відповідних сум зобов'язань по кредитному договору по ТОВ "ОТП Факторинг Україна" . Відповідно до ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Одним з таких порядків є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 року, який передбачає, що для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, банкам надається відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. Необхідно зазначити, що враховуючи, що валютою кредитного договору № ML-С01/016/2008 є долари США, договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.02.2012 року в частині відступлення прав вимоги по зобов'язаннях, що виникли на підставі кредитного договору № ML-С01/016/2008 від 11.01.2008 року, є нікчемним, так як вчинений з порушенням правового режиму обмежених в обігу об'єктів цивільного права, оскільки ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Чинне законодавство України дозволяє здійснювати факторингові операції, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, тільки банкам, до яких ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не відноситься. В ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено право на здійснення операцій з падання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються під законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Згідно ст. 23 цього Закону державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо інших ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою КМУ від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Зазначеним законом визначено, що виключне право та/або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами та нормативно-правовими актами державного органу, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" , фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Будь-які операції з фінансовими активами, що відповідають цим критеріям мають ознаки фінансової послуги. Проте не всі такі операції або сукупність операцій з фінансовими активами віднесені законодавством до того чи іншого виду фінансової послуги. Ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг віднесено факторинг. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або небанківська фінансова установа, яка отримала цей статус відповідно до законодавства. Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України своїм розпорядженням від 03.04.2009 року № 231, зареєстрованим Міністерством юстиції України 23.04.2009 року за № 373/16389, до фінансової послуги факторингу віднесла сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) : 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, у відповідності до п. 1.2. Розпорядження Держфінпослуг № 231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" від 03.04.2009 року до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, а тому боргові зобов'язання відповідачів як фізичної особи не могли бути передані за договором факторингу ТОВ "ОТП Факторинг Україна" . На момент укладення договору факторингу № б/н від 24.12.2010 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року було чинним, тобто існувала заборона на укладення та віднесення до послуг факторингу операцій з фінансовими активами до боржників - фізичних осіб. У своєму листі від 27.05.2013 року № 3772/16-12 Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України додатково пояснила та вказала, що укладання не банківським фінансовим закладом (фактором) договору факторингу, яким передбачено отримання фактором відступленого права вимоги до боржників - фізичних осіб, є порушенням п. п. 2 п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 03.04.2009 року № 231. Така позиція, зазначена в розпорядженні Держфінпослуг № 231, збігається зі ст. 1 Конвенції УНІДРУА "Про міжнародний факторинг" . УНІДРУА - принципи міжнародних комерційних договорів. Принципи УНІДРУА (UNIDROIT) від 01.01.1994 року - міжнародний документ, що застосовується в Україні. Цими нормами встановлено обмеження щодо суб'єктного складу третіх осіб (боржників) за основним зобов'язанням. Зазначено, що боржниками можуть бути виключно суб'єкти господарювання. Більш того, ст. 202 КК України передбачено, що здійснення банківської діяльності, банківських операцій або іншої діяльності з надання фінансових послуг, а також професійної діяльності на ринку цінних паперів без набуття статусу фінансової установи чи без спеціального дозволу (ліцензії) , якщо законом передбачено набуття статусу фінансової установи чи одержання спеціального дозволу (ліцензії) для здійснення зазначених видів діяльності, або з порушенням умов ліцензування, якщо не було пов'язано з отриманням доходу у великих розмірах, тягне за собою кримінальну відповідальність. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. П. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року роз'яснює, що згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст. ст. 1, 8 Конституції України) . Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року. Таким чином, відповідно до ст. 215 ЦК України договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року в частині п. 117 додатку № 1, за яким ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за кредитним договором, що було укладено між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_10 , а також право вимоги за договором поруки, що укладений з ОСОБА_2 на забезпечення кредитного договору № ML-С01/016/2008, як правочин є нікчемним. А додаткові договори від 20.12.2013 року ТОВ "ОТП Факторинг Україна" з позичальником ОСОБА_10 № 2 до кредитного договору № ML-С01/016/2008, та з поручителем ОСОБА_2 № 1 до договору поруки № SR-C01/016/2008, які укладені на підставі зазначеного договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року, є недійсними. Крім того, за викладених у зустрічній позовній заяві від 17.06.2016 року обставин порука за договором поруки від 11.01.2008 року № SR-C01/016/2008, укладеним між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору № ML-С01/016/2008, є припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, з 16.02.2009 року. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених в ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що з припиненням поруки жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову) , кредитор вчиняти не може (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-53цс14) . Таким чином, додатковий договір № 1 від 20.12.2013 року до договору поруки № SR-C01/016/2008 є недійсним і за цією підставою, оскільки зазначена у ньому порука є припиненою з 16.02.2009 року. Навіть за дійсності додаткового договору № 1 від 20.12.2013 року до договору поруки № SR-C01/016/2008, враховуючи відсутність платежів та п. 1.9. кредитного договору і п. 2.1.5. додаткового договору № 2 до кредитного договору № ML-С01/016/2008, якими передбачено дострокове повернення кредиту, тобто строк виконання основного зобов'язання настав у першому півріччі 2014 року, а позов подано 28.08.2015 року, порука за договором поруки № SR-C01/016/2008 та додатковим договором до нього № 1 від 20.12.2013 року є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України: У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. За таких обставин зрозуміло чому позивачем за первинним позовом не надано до суду розрахунку заборгованості з відповідними первинними документами про стан, дати та суми, проведення платежів до банку боржником ОСОБА_10, що унеможливлює перевірку суми заборгованості та відповідних стягнень. Тобто позивач, в порушення ст. 60 ЦПК України не надав суду докази на підтвердження заявлених ним позовних вимог. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Між тим відомо, що ОСОБА_10 з 29.07.2010 року по 22.08.2013 рік знаходився у місцях позбавлення волі (роздруківки судових рішень додаються) і здійснювати платежі по кредиту не міг фізично, не здійснював він їх і після повернення з місць позбавлення волі. Отже, ОСОБА_10 порушив вимоги ст. ст. 526, 539, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, що зумовило виникнення у кредитора права на судовий захист своїх прав та інтересів, а також право вимагати дострокового повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, тобто про договір позики, якщо інше не визначено цим параграфом або не випливає із суті кредитного договору. Тому він звертає увагу суду на положення ч. 2 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Право позикодавця на зміну строку виконання основного зобов'язання та механізм реалізації цього права також були закріплені у кредитному договорі, що передбачено п. 1.9. кредитного договору. Таким чином, із 2010 року (точніше дату визначити на даний час відповідач не може) боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. П. 1.9. кредитного договору передбачено 30-дений строк для виконання вимоги кредитора, тобто перебіг позовної давності розпочався 2010 року. Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. Такий висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 02.11.2016 року № 6-1174цс16, від 09.11.2016 року № 6-2251цс16, від 16.11.2016 2016 року № 6-900цс16, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, відповідно до правового висновку Верховного Суду України постанови від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15, перебіг строку позовної давності розпочався з 2010 року, зі спливом 30-денного строку для виконання вимоги кредитора з дня, коли боржник прострочив сплату чергового місячного платежу. Позовну заяву, за якою відкрито провадження у цій справі, позивачем подано у серпні 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності. Також необхідно зазначити, що питання про застосування строку позовної давності має важливе значення в контексті застосування практики Європейського суду з прав людини та забезпечення передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права на справедливий суд. Так, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-2469цс16 зроблено наступний правовий висновок: "Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) , наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" ; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" ) . Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про окремі питання застосування строків позовної давності" № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується судом незалежно від наявності заяви сторони у спорі, зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. П. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування іудами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на року (заставлене майно тощо) , зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи) . Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Офіційне тлумачення ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надано також і в Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) . Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 11, 251, 256, 257, 261, 265, 267, 526, 529, 530, 559, 610, 611, 612, 631, 1050, 1054 ЦК України, правовими висновками Верховного Суду України у справах № 6-31цс15, № 6-1174цс16, № 6-2251цс16, № 6-900цс16, № 6-2469цс16, № 6-1935цс15, № 6-1923цс15, № 6-1907цс16, № 6-1599цс15, № 6-1451цс16, № 6-1892цс15, він просив суд застосувати строк позовної давності, який сплив. А взагалі, він просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-С01/016/2008 (вхідний № 3816 від 02.02.2017 року) (т. 1 а. с. 228 - 231) .

02.02.2017 року представник відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про уточнення позовних вимог, в якій він зазначив про те, що до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсними договорів. Позивачем 3 у власних інтересах, зазначена ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, оскільки вона на час укладення спірного договору іпотеки (№ 253 від 23.01.2008 року) була неповнолітньою і порушені її права на житло. Однак, разом з ОСОБА_4 у спірній квартирі проживає з моменту народження її донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, умови зазначеного договору іпотеки також порушують і її право на житло, про що вказано безпосередньо у тексті зустрічної позовної заяви. За викладених обставин він просив суд вважати ОСОБА_4 також позивачем в інтересах і її доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 04.04.2016 року та актів приймання-передачі наданих послуг правової допомоги від 11.08.2016 року та від 25.01.2017 року відповідачем за первинним позовом та позивачем за зустрічним ОСОБА_2 сплачено суму гонорару юристу, що складає 7164,6 грн. та 4409,6 грн. , які підлягають стягненню з відповідачів. Беручи до уваги все вищевикладене, він просив суд задовольнити раніше заявлені позовні вимоги та стягнути з відповідача витрати на розгляд цієї справи, а саме: судовий збір та витрати на правову допомогу. Як докази того, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, придбавалась за кошти отримані від продажу житла сім'ї ОСОБА_13, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, він просив до матеріалів справи долучити копії паспортів ОСОБА_13 та ОСОБА_2 (дівоча ОСОБА_13) ОСОБА_18, з яких видно, що до придбання житла, розташованого по АДРЕСА_1 м. Суми вони проживали по АДРЕСА_1, а після придбання - по АДРЕСА_1. З цією ж метою, він просив долучити і копію свідоцтва на право спільної сумісної власності сім'ї ОСОБА_13 на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, від 17.05.1999 року та копію заяви ОСОБА_2 до опікунської ради Ковпаківської районної в місті Суми адміністрації де відображено процес продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, та одночасного придбання житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (вхідний № 3817 від 02.02.2017 року) (т. 1 а. с. 232) .

13.04.2017 року представник товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" Чернишенко Дмитро Вікторович надав додаткові пояснення, в яких він зазначив про те, що ТОВ "ОТП Факторинг Україна" , ознайомившись з поясненнями позивачів по зустрічній позовній заяві до відгуку від 08.06.2016 року, надає суду додаткові пояснення по справі № 592/8411/15-ц. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України) . Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Відповідно до п. п. g) ; h) п. 5.1. ст. 5 договору іпотеки іпотекодавець (ОСОБА_10) повинен був повідомити іпотекодержателя про всі права інших осіб на квартиру, що є предметом іпотеки. Більш того, ОСОБА_2 (позивачка за зустрічним позовом) на момент укладання договору іпотеки була дружиною відповідача ОСОБА_10 , давала згоду на укладення договору іпотеки, знала про його зміст. Але також не повідомила ні нотаріуса, ні іпотекодержателя про те, що на іпотечну квартиру мають право інші особи. Вищевказана правова позиція вказана в постановах Верховного Суду України у справі № 6-384цс15 від 30.09.2015 року, у справі № 6-392цс15 від 16.09.2015 року, у справі № 6-214цс15 від 16.12.2015 року, у справі № 6-1560цс15 від 20.01.2016 року, у справі № 6-2940цс15 від 20.01.2016року, у справі № 6-1793цс15 від 10.02.2016 року, у справі № 6-3005цс15 від 10.02.2016 року, у справі № 6-589цс16 від 26.04.2016року, у справі № 6-806ц16 від 11.05.2016року, у справі № 6-1024цс16 від 22.06.2016 року і т. д. . Крім того, іпотекодавець (ОСОБА_10 ) зобов'язався нікого не реєструвати в спірній квартирі без попередньої згоди іпотекодержателя (п. п. h) п. 5.2. договору іпотеки) . Таким чином і тут іпотекодавець порушив умови договору іпотеки. На підставі вищевикладеного, він просив: 1. Відмовити в позовних вимогах ОСОБА_2 до АТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про визнання недійсним договору поруки як заявлені безпідставно. 2. Повністю відмовити в позовних вимогах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до АТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про визнання недійсним договору іпотеки як заявлені безпідставно (т. 2 а. с. 82) .

У відкритому судовому засіданні представник товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" Чернишенко Дмитро Вікторович позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував.

У відкритому судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник за довіреністю ОСОБА_5 позов не визнали, надали пояснення, аналогічні викладеним в запереченні проти позову, просили відмовити у його задоволенні повністю. Зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі.

У відкритому судовому засідання ОСОБА_3, ОСОБА_4 позов не визнали, надали пояснення, аналогічні викладеним в запереченні проти позову, просили відмовити у його задоволенні повністю. Зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання представник служби у справах дітей Сумської міської ради, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдія Дмитрівна не з'явилися, просили розглянути справу без їх участі.

Вислухавши пояснення представника представника товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" Чернишенка Дмитра Вікторовича, відповідачки ОСОБА_2 та її представника за довіреністю ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Судовим розглядом було встановлено, що 11.01.2008 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" , правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" , та ОСОБА_10 було укладено кредитний договір № ML-C01/016/2008, відповідно до якого банк надав ОСОБА_10 грошові кошти на строк до 11.01.2028 року в розмірі 39760 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 4,49 % річних (т. 1 а. с. 5 - 8) .

16.02.2009 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" , правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" , та ОСОБА_10 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-C01/016/2008 від 11.01.2008 року, відповідно до якого на період з 16.02.2009 року по 31.12.2009 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, на період з 01.01.2010 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка (т. 1 а. с. 9 - 13) .

20.12.2013 року між публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та ОСОБА_10 було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № ML-C01/016/2008 від 11.01.2008 року, відповідно до якого на період з 20.12.2013 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись процентна ставка в розмірі 0,00 % (т. 1 а. с. 14 - 21) .

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ML-C01/016/2008 від 11.01.2008 року, 11.01.2008 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-C01/016/2008, відповідно до якого поручитель зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно (т. 1 а. с. 24) .

20.12.2013 року між публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки № SR-C01/016/2008 від 11.01.2008 року, відповідно до якого до договору поруки № SR-C01/016/2008 від 11.01.2008 року були внесені зміни та доповнення (т. 1 а. с. 25 - 27) .

Отже, що стосується вимоги представника товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" Чернишенка Дмитра Вікторовича про стягнення з ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ІПН: НОМЕР_1, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3; ІПН: НОМЕР_2, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1) в солідарному порядку на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д; код: 36789421) заборгованість за кредитним договором в розмірі 34501,82 доларів США, та 222535,02 грн. , а всього в гривневому еквіваленті 958012 грн. 56 коп. та про стягнення з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати, то суд дійшов наступного висновку.

В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із змісту ч. 1 ст. 526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) .

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім цього, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна скорочена позовна давність в один рік.

Законодавець встановив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України) .

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами) , які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Право позикодавця на зміну строку виконання основного зобов'язання та механізм реалізації цього права також були закріплені у кредитному договорі, що передбачено п. 1.9. кредитного договору. Таким чином, із 2010 року боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

П. 1.9. кредитного договору передбачено 30-дений строк для виконання вимоги кредитора, тобто перебіг позовної давності розпочався 2010 року. Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. Такий висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 02.11.2016 року у справі № 6-1174цс16, від 09.11.2016 року у справі № 6-2251цс16, від 16.11.2016 2016 року у справі № 6-900цс16, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, відповідно до правового висновку Верховного Суду України постанови від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15, перебіг строку позовної давності розпочався з 2010 року, зі спливом 30-денного строку для виконання вимоги кредитора з дня, коли боржник прострочив сплату чергового місячного платежу.

Позовну заяву, за якою відкрито провадження у цій справі, позивачем подано у серпні 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Питання про застосування строку позовної давності має важливе значення в контексті застосування практики Європейського суду з прав людини та забезпечення передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права на справедливий суд. Так, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-2469цс16 зроблено наступний правовий висновок: "Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) , наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" ; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" ) . Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про окремі питання застосування строків позовної давності" № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується судом незалежно від наявності заяви сторони у спорі, зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. П. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування іудами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на року (заставлене майно тощо) , зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи) . Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду.

А відтак початок перебігу позовної давності за договором кредиту по сплаті суми кредиту, процентів та штрафних санкцій починається з моменту порушення строку його погашення, а саме: з 2010 року.

Ч. 1 ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) .

Отже, у відповідності до положень ст. ст. 258, 266 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця) , з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом лише 31.08.2015 року, загальна заборгованість за договором нарахована станом на 28.08.2015 року.

Тобто, з цього вбачається, що у відповідності до умов кредитного договору № ML-C01/016/2008 від 11.01.2008 року, укладеного між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" , правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" , та ОСОБА_10, зобов'язання по погашенню кредиту в повному обсязі настало з 2010 року, а тому саме з цього часу починається відлік строку позовної давності для звернення банку до суду.

07.09.2016 року представник відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми із заявою про застосування строків позовної давності (т. 1 а. с. 178) .

16.01.2017 року відповідач ОСОБА_10 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми із заявою про застосування строків позовної давності (т. 1 а. с. 222) .

Таким чином суд, вважає за можливе застосувати до позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_10, ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" суми боргу строк позовної давності.

Отже, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_10, ОСОБА_2 про стягнення суми боргу слід відмовити повністю.

Крім того, дане рішення було ухвалене з урахуванням судової практики та правових позицій Верховного Суду України, а саме: з урахуванням постанови Верховного Суду України від 27.01.2016 року по справі № 6-990цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/55343366) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-1707цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/55190395) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-249цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54513228) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 07.10.2015 року по справі № 6-1295цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/52437309) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 30.09.2015 року № 6-154цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/51998200) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 року по справі № 6-757цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/46301686) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 12.11.2014 року по справі № 6-167цс14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41479730, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41479736) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 22.10.2014 року по справі № 6-127цс14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41163724) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі № 6-134цс14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/40821982) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 24.09.2014 року по справі № 6-103цс14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/40821959) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 19.03.2014 року по справі № 6-14цс14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/37908426) з метою забезпечення дотримання єдності судової практики.

Отже, що стосується вимоги представника відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 про визнання припиненою поруку за договором поруки від 11.01.2008 року № SR-C01/016/2008, укладеним між ЗАТ "ОТП Танк" та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору № МК-С01/016/2008, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, з 16.02.2009 року, то суд дійшов наступного висновку.

Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права. Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21.11.2012 року у справі № 6-134цс12) . Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постановах від 21.05.2012 року у справі № 6-18цс11, від 21.05.2012 року у справі № 6-20цс11, у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України) . Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 24.02.2012 року (п. 117 Додатку № 1 договору купівлі-продажу кредитного портфелю) ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги, серед іншого, - за Договором поруки № SR-С01/016/2008, що укладений з ОСОБА_2 на забезпечення кредитного договору № МL-C01/016/2008. В подальшому ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № МL-C01/016/2008. Таким чином, ні ПАТ "ОТП Банк" , ні ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не визнають та заперечують факт припинення поруки на підставі закону. Крім загальних правил про припинення зобов'язання, визначених у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК України, ст. 559 ЦК України передбачає спеціальні підстави припинення поруки: 1) з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; 2) якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; 3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; 4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 05.02.2014 року у справі № 6-160цс13 підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін. Згідно з постановою Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі № 6-20цс11 збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі № 6-18цс11, 18.06.2012 року у справі № 6-73цс12. Також у постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Тобто, змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати. 16.02.2009 року між ЗАТ "ОТП Банк" (нині ПАТ "ОТП Банк" ) та позичальником ОСОБА_10 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № МL-C01/016/2008. Умови додаткового договору з поручителем ОСОБА_2 не узгоджувались, остання навіть не знала про його існування. Додатковий договір містить наступні положення, які значно збільшили відповідальність поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає шляхом підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки. Враховуючи вищевикладене, порука за договором поруки від 11.01.2008 року № SR-С01/016/2008, укладеним між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору № МL-C01/016/2008, є припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, з 16.02.2009 року, з моменту внесення додатковим договором № 1 без згоди поручителя змін до основного зобов'язання кредитного договору № МL-C01/016/2008.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги представника відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 про визнання припиненою поруку за договором поруки від 11.01.2008 року № SR-C01/016/2008, укладеним між ЗАТ "ОТП Танк" та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору № МК-С01/016/2008, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, з 16.02.2009 року, слід задовольнити.

Отже, що стосується вимоги представника відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 про визнання недійсним договір іпотеки від 23.01.2008 року, укладений між ОСОБА_10 та ЗАТ "ОТП Банк" , посвідчений 23.01.2008 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. , зареєстрований за № 6445100, то суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способі в захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) . У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України) . Відповідно до п. 4 Декларації прав дитини (проголошене Генеральною асамблеєю ООН від 20.11.1959 року) передбачено, що дитині належить право на відповідне житло. Ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована постановою Верховної ради України від 27.02.1991 року) зобов'язує в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу слід приділяти забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно ст. 247 СК України дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки чи піклування. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 213 ЦК України правочин, що вчинюється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 224 ЦК України правочин, в якому зачіпаються інтереси дитини, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним. Окрім того, правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справ № 6-3005цс15 та № 6-806цс16, вказує, що норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України "Про охорону дитинства" , ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" , яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. На підставі викладеного він вважає, що своїми діями ЗАТ "ОТП Банк" (нині ПАТ "ОТП Банк" ) та ОСОБА_10 , уклавши договір іпотеки, згідно якому під заставу було заставлено нерухоме майно квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживали та були зареєстровані малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , неповнолітня ОСОБА_4 , інваліда ОСОБА_13 , істотно порушили майнові права та інтереси зазначених осіб, а саме: законне право на житло. Тому вказаний договір іпотеки № 253, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 6445100, є недійсним. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги представника відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 про визнання недійсним договір іпотеки від 23.01.2008 року, укладений між ОСОБА_10 та ЗАТ "ОТП Банк" , посвідчений 23.01.2008 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. , зареєстрований за № 6445100, слід задовольнити.

Отже, що стосується вимоги представника відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 про стягнення витрат на правову допомогу, то суд дійшов наступного висновку.

Згідно договору про надання правової допомоги № 10 від 04.04.2016 року ОСОБА_5 є платником єдиного податку, тобто він є фізичною особою-приватним підприємцем, який здійснює підприємницьку діяльність на підставі свідоцтва платника єдиного податку, що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т. 1 а. с. 129, 131, 147, 236) .

Згідно довіреності від 10.03.2016 року ОСОБА_2 надані ОСОБА_5 повноваження представника. Саме в такому процесуальному статусі останній брав участь у справі (т. 1 а. с. 95, 132, 133) .

Таким чином, ОСОБА_5 брав участь у розгляді справи у якості представника за довіреністю із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України.

Крім того, ОСОБА_2 не заявляла клопотання про залучення ОСОБА_5 до участі у справі як особу, яка надає правову допомогу.

Крім того, суд не постановляв ухвалу про допуск до участі у справі ОСОБА_5 як особи, яка має право на надання правової допомоги.

Крім того, ані ОСОБА_2, ані її представник за довіреністю - ОСОБА_5 не надали суду документ про те, що останній є особою, яка за законом має право на надання правової допомоги.

Отже, позовні вимоги представника відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованими.

Таким чином, на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, давши їм належну оцінку, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_10, ОСОБА_2 про стягнення суми боргу слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 в інтересах сина ОСОБА_6, ОСОБА_3 в інтересах доньки ОСОБА_7, ОСОБА_4 в інтересах доньки ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" , товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" , ОСОБА_10, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: служба у справах дітей Сумської міської ради, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдія Дмитрівна, про визнання недійсними договорів, слід задовольнити частково.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 16, 32, 33, 35, 36, 118, 126, 208 - 210, 292, 293 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_10, ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 в інтересах сина ОСОБА_6, ОСОБА_3 в інтересах доньки ОСОБА_7, ОСОБА_4 в інтересах доньки ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" , товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" , ОСОБА_10, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: служба у справах дітей Сумської міської ради, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдія Дмитрівна, про визнання недійсними договорів, задовольнити частково.

Визнати припиненою поруку за договором поруки від 11.01.2008 року № SR-C01/016/2008, укладеним між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору № ML-С01/016/2008 на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, з 16.02.2009 року.

Визнати недійсним договір іпотеки від 23.01.2008 року № РML-С01/016/2008, укладений між ОСОБА_10 та ЗАТ "ОТП Банк" , посвідчений 23.01.2008 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. , зареєстрований за № 6445100.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції - Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков