Справа № 456/1684/17
Провадження № 2/456/1342/2017
РІШЕННЯ

іменем України

05 жовтня 2017 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Янко Б. Я. ,

секретаря Стасів О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Стрию цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину житлового будинку, господарських будівель та прибудинкової земельної ділянки колишнього колгоспного двору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в кому просить постановити рішення, яким визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він з народження проживає у будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 який відноситься до категорії колгоспного двору. У цьому ж будинку також проживали його батько, котрий помер, мати, котра на даний час проживає разом з ним у вищенаведеному будинку та сестри, котрі вибули з цього двору у 1977 та 1979 роках. Після смерті батька він звернувся в Стрийську державну нотаріальну контору для отримання свідоцтва на частку майна в колгоспному дворі, однак отримав відмову через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок, а тому змушений був звернутись до суду із даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги позивача, просив суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що визнання позову слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав.

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до довідки (витяг з погосподарської книги №6 за 1990 рік) №382 від 05.04.2017 року в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 проживала одна сім'я до складу якої входили: ОСОБА_6 - голова домогосподарства, ОСОБА_2 - дружина та ОСОБА_1 - син.

Батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, видане Добрянською сільською радою, Стрийського району, Львівської області, актовий запис №19, копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно з довідкою № 852 від 23.05.2017 року виданої виконкомом Добрянської сільської ради, Львівської області, за господарством по вищенаведеній адресі закріплена земельна ділянка площею 0, 08 га..

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 належав суспільній групі господарств колгоспний двір, членами якого були: ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 це рідні сестри позивача, які у зв'язку з одруження змінили своє дошлюбне прізвище «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3» та «ОСОБА_4» відповідно. В судовому засіданні достовірно з'ясовано, що станом на 1990 рік вони у вищенаведеному господарстві не проживали, а тому не можуть претендувати на частку у спірному майні.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як роз'яснено в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із листом №1019/02-14 від 23.05.2017 року, завідуючим Стрийською держнотконтролю, було відмовлено ОСОБА_1, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок в АДРЕСА_1

Інвентаризаційна вартість даного об'єкту нерухомого майна, в АДРЕСА_1 відповідно до технічного паспорта, станом на 31 березня 2017 року становить 488532,00 грн.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачка позовні вимоги визнала, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 16, 316, 328, ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позов задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку «А-1» разом з господарськими будівлями та спорудами: Б-літня кухня, б1-сходи, В-вбиральня, Г-гараж, г-сходи, Д-сарай, Ж-сарай, №1-огорожа, №2-ворота, №3-огорожа, к-колонка питна, І-вимощення, розташований по АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину прибудинкової земельної ділянки, площею 0, 08 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Головуючий-суддя Б. Я. Янко