Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Ізмайлової Т.Л., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Національний Банк України, про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської областівід 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17 липня 2007 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») укладено договір про надання споживчого кредиту на отримання позивачем 38 000 доларів США. У позичальника немає жодного документа, які б вказували про перехід права власності на зазначені грошові кошти. 29 липня 2015 року позивач та його представник надіслали на адресу банка запит про надання інформації, а саме: повідомити чи подавалась заява на Міжбанківську валютну біржу від ПАТ КБ «Приватбанк» від 17 липня 2007 року про конвертацію в 38 000 доларів США від заявника через банк і купівлю української гривні; повідомити чи направлялась заявка 17 липня 2007 року про продаж на Міжбанківський валютній біржі у сумі 38 000 доларів США від позичальника через банк на купівлю української гривні; якщо направлялась заявка про продаж валюти, то просили вказати по якому курсу був проведений продаж валюти на гривню, яка була знята комісія і скільки коштів зараховано в гривні після продажу вказаної суми валюти; повідомити номер валютного рахунку, на який банк зарахував 38 000 доларів США; надати копії меморіальних ордерів та/або платіжних доручень на оплату 38 000 доларів США - на споживчі цілі; також надати розрахунки: суми погашення кредиту, суми нарахованих відсотків (комісії), суми сплачених відсотків (комісії), суми нарахованих і сплачених штрафних санкцій, сальдо розрахунків на дату надання інформації; підтвердити повноваження особи, яка підписала генеральний договір про надання кредитних послуг від 17 липня 2007 року від імені банку. Проте, відповідачем не було надано відповіді на їх запит.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати бездіяльність ПАТ КБ «Приватбанк» протиправною та зобов'язати останнє надати інформацію на запит.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання бездіяльності протиправною залишено без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської областівід 10 листопада 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 24 липня 2015 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 направлено на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» запит на інформацію, яким було зазначено, що між сторонами 17 липня 2007 року укладено договір по надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого, банк зобов'язався надати кредит у розмірі 38 000 доларів США. Однак, позичальник стверджує, що право власності на 38 000 доларів США від банку до нього не перейшло, валютний рахунок не відкривався, а тому позичальник просить надати інформацію про суму погашеного кредиту, суму нарахованих відсотків, суму сплачених відсотків, суму нарахованих і сплачених штрафних санкцій; надати положення про кредитування, що діяло на момент підписання кредитного договору; підтвердити повноваження особи, яка підписала кредитний договір, повідомити чи направлялась заявка про продаж на Міжбанківський валютній біржі в сумі 38 000 доларів США від позичальника через банк на купівлю української гривні; якщо направлялась заявка про продаж валюти, то просив вказати по якому курсу був проведений продаж валюти на гривню, яка була знята комісія і скільки коштів зараховано в гривні після продажу вказаної суми валюти; повідомити номер валютного рахунку на який банк зарахував 38 000 доларів США; надати копії меморіальних ордерів та/або платіжних доручень на оплату 38 000 доларів США - на споживчі цілі.

03 серпня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» було надано відповідь на вказаний вище запит, зокрема повідомлено, що відступлення права вимоги за кредитним договором не проводилося, надано роз'яснення щодо можливості отримання виписки за договором, підтверджено повноваження особи, що підписала від імені банку договір від 17 липня 2007 року, надано копію документу, що підтверджує надання кредиту та інше (а. с. 135-137).

Відповідь щодо інформації, яка містить банківську таємницю, надано представнику з врахуванням його повноважень, передбачених у нотаріально посвідченій довіреності від 26 травня 2015 року (а. с. 12).

Зі змісту вказаної довіреності, яка підтверджує повноваження представника, вбачається, що на отримання в банку від імені позивача інформації, яка містить банківську таємницю, позивач повноважень своєму представнику не надавав.

За змістом ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків.

Згідно з ч. 3 ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до ст. 47 цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов вірного висновку, що банком в межах своїх повноважень надана відповідь на запит (а. с. 135-137). Інші дії ПАТ КБ «Приватбанк» свідчать про захист інтересів позивача, як клієнта банка.

Отже, суди дійшли вірного висновку, що банком здійснено дії, направлені на виконання ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Судом першої інстанції, повно і всебічно з'ясовано обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, надані сторонами докази, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставин, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської областівід 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кафідова