Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Сумського медичного коледжу - комунальний заклад Сумської міської ради до ОСОБА_4 про відшкодування витрат, пов'язаних із навчанням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року Сумський медичний коледж - комунальний заклад Сумської міської ради (далі - Сумський медичний коледж) звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_4 11 серпня 2009 року був зарахований до Сумського медичного коледжу за спеціальністю «Медико-профілактична справа» на бюджетну форму навчання. При зарахуванні на навчання між Сумським медичним коледжем та ОСОБА_4 було укладено угоду про підготовку фахівця із вищою освітою, згідно якої ОСОБА_4 зобов'язувався прибути після закінчення навчання на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років.

Після закінчення навчання, у лютому 2012 року відповідачу видано направлення на роботу до комунальної установи «Сумська обласна дитяча клінічна лікарня» на посаду лаборанта. 15 серпня 2012 року ОСОБА_4 був звільнений з роботи за систематичне спізнення на роботу.

Враховуючи, що ОСОБА_4 не виконав умови зазначеної вище угоди про підготовку фахівця з вищою освітою, зокрема щодо обов'язку відпрацювати три роки за місцем направляння, позивач просив стягнути із відповідача витрати, пов'язані із його навчанням у розмірі 32 368 грн 60 коп.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від

16 лютого 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Сумського медичного коледжу витрати, пов'язані з навчанням у розмірі 32 368 грн 60 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та його представник

ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити рішення з підстав, передбачених ст. ст. 338, 340 341 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 не виконав взятих на себе зобов'язань за угодою про підготовку фахівця із вищою освітою, не пропрацював три роки за направленням Сумського медичного коледжу, а тому повинен відшкодувати повну вартість навчання.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами встановлено, що відповідно до наказу Сумського медичного коледжу № 136-у від 11 серпня 2009 року ОСОБА_4 був зарахований на бюджетну форму навчання по спеціальності 5.12010103 «Медико-профілактична справа».

10 січня 2011 року між Сумським медичним коледжем в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_4 була укладена угода № 677 про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідно до якої ОСОБА_4 взяв на себе обов'язок прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років.

Наказом директора Сумського медичного коледжу № 21-у від

29 лютого 2012 року ОСОБА_4, згідно з рішенням державної кваліфікаційної комісії, присвоєна кваліфікація «фельдшер санітарний».

У лютому 2012 року ОСОБА_4 було направлено на роботу до

КУ «Сумська обласна дитяча клінічна лікарня» на посаду фельдшера лаборанта бактеріологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії з окладом, відповідно до штатного розпису.

Згідно з наказом № 198 к від 15 серпня 2012 року відповідача було звільнено з роботи у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку та раніше оголошеними трьома доганами, за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у зв'язку з закінченням навчання, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до Державного бюджету повну вартість навчання встановлений також ст. 2 указу Президента України від

23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», відповідно до якого особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п. п. 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦКУкраїни однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

З огляду на положення ч. 2 ст. 11, ст. 204 ЦК України, якщо договір укладений і не визнаний недійсним, то обумовлені ним правові наслідки мають юридичну силу.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог

ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат, пов'язаних із його навчанням Сумському медичному коледжі, оскільки він не виконав умови угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 677 від 10 січня 2011 року, зокрема не відпрацював за місцем направлення не менше трьох років.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують.

При цьому доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом є безпідставними, спростовуються висновками судів попередніх інстанцій, які вірно виходили із того, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг вказаного процесуального строку розпочинається коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, при цьому про звільнення відповідача із займаної ним посади за направленням Сумський медичний коледж дізнався лише 19 грудня 2013 року, при проведенні ревізії фінансово-господарської діяльності, позов пред'явлено 19 серпня 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О. Писана