АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/3666/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2680/17Головуючий у 1-й інстанції Кулешова Л. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Карпушина Г.Л., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про зобовязання прийняти рішення та здійснити виплату страхового відшкодування у звязку зі смертю годувальника,-

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про зобовязання прийняти рішення та здійснити виплату страхового відшкодування у звязку зі смертю годувальника. Свої вимоги мотивує тим, що 21 січня 2012 року на автошляху Київ - Харків в Лубенському районі Полтавської області сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув її чоловік ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4. Згідно з постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_5, обвинуваченого за ч.3 ст.286 КК України у зв`язку з його смертю на підставі ст.ст.6 п.8, 213 п.1 КПК України. ОСОБА_5 є учасником бойових дій, а тому відповідно по п.13.1 ст.13 Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ( в редакції на час ДТП) відшкодування збитків здійснює Моторне (транспортне) страхове бюро України ( далі по тексту МТСБУ). 16 травня 2012 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності строком на 3 роки, яка була продовжена у травні 2015 року до червня 2018 року. У червні 2012 року позивач звернулася до відповідача із заявою про страхове відшкодування та 26 квітня 2013 року їй здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 18189 грн. за встановлення памятників сину та чоловіку по 9094,50 грн. на кожного загиблого. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2014 року з МТСБУ на її користь стягнуто страхове відшкодування у звязку зі смертю в результаті ДТП у сумі 181811 грн., яке було скасовано рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 січня 2015 року з тих підстав, що нею не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона зверталася до МТСБУ та надала всі необхідні документи для вирішення питання щодо відшкодування неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті. 23 лютого 2015 року вона направила відповідачу заяву з додатками, яку відповідач отримав 26 лютого 2015 року. 22 листопада 2015 року на адресу відповідача додатково було направлено довідку про отримання нею пенсію у зв`язку з втратою годувальника та копія довідки МСЕК від 28 травня 2015 року про продовження 2 групи інвалідності. Листом МТСБУ № 3/1-06/25444 від 29 вересня 2016 року їй відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що на день смерті годувальника вона не перебувала на його утриманні. Разом з тим, вона не згодна з таким рішенням, оскільки питання щодо її перебування на утриманні у загиблого чоловіка було предметом розгляду справи за її позовом до управління Пенсійного фонду України Октябрського району у м.Полтаві про зобовязання здійснити перерахунок пенсії, під час розгляду якої встановлено, що вона на момент загибелі чоловіка перебувала у нього на утриманні, а тому має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Враховуючи, що їй виплачено відшкодування на встановлення памятника на могилі загиблого чоловіка у розмірі 9094,50 грн., ліміт відповідальності страховика становить 51000 грн., а тому позивач просить зобовязати відповідача прийняти рішення про виплату на її користь 41905,50 грн.

04 травня 2017 року позивачем надана позовна заява, в якій позивач збільшила позовні вимоги та просила зобовязати відповідача прийняти рішення про виплату на її користь страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника ОСОБА_3 у розмірі 41 905,50 грн. та зобовязати відповідача прийняти рішення про відшкодування на її користь витрат, понесених на поховання сина ОСОБА_2 у розмірі 4 394,50 грн.(т.1 а.с.173-180).

08 червня 2017 року позивач надала суду уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача на її користь страхове відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника ОСОБА_3 41 905,50 грн. та витрати, понесені на поховання сина ОСОБА_2 у розмірі 4 394,50 грн.(т.1 а.с. 222-228).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про зобовязання прийняти рішення та здійснити виплату страхового відшкодування у звязку зі смертю годувальника відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно постанови Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 травня 2012, прийнятої за наслідками розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч.3 ст.286 КК України, останнього визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатація транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть кількох осіб, одночасно з тим провадження по даній справі закрито на підставі ст.ст. 6 п.8, 213 п.1 КПК України, у зв'язку з його смертю( т.1 а.с.11-15).

Як вбачається із зазначеної постанови, 21 січня 2012 року близько 8 години 20 хвилин, по автошляху Київ-Харків в Лубенському районі Полтавської області, в напрямку м. Київ, рухався автомобіль НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6, котрий перевозив пасажирів ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Проїжджаючи 213 км. вказаного автошляху, водій ОСОБА_5, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням автомобіля та допустив зіткнення із зустрічним автомобілем DAF 95 XF 430 державний номерний знак НОМЕР_2 з напівпричепом SCHMITZ SPR 24 державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7, котрий рухався по своїй смузі (т.1 а.с.11-15).

Внаслідок зіткнення водій автомобіля DACIA SUPER NOVA R 52315 ОСОБА_5 та його пасажири ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали тілесні ушкодження несумісні з життям, від яких загинули на місці пригоди.

Водій автомобіля DACIA SUPER NOVA R 52315 ОСОБА_5 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії АБ № 338173 від 01 квітня 2011 року ( т.1 а.с.16).

ОСОБА_5 звільняється від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а відшкодування заподіяних ним збитків здійснює Моторне (транспортне) страхове бюро України, оскільки у відповідності до п. 13.1 ст. 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Позивач ОСОБА_2 є дружиною загиблого ОСОБА_3, про що свідчить ксерокопія свідоцтва про укладення шлюбу від 03 жовтня 1987 року ( т.1 а.с. 20) та її визнано інвалідом 2 групи з травня 2012 року по 01 червня 2015 року, та з 01 червня 2015 року по 01 червня 2018 року (т.1 а.с.17-18).

Згідно зі ксерокопії свідоцтва про народження від 10 листопада 1988 року ОСОБА_4 народився 11 жовтня 1988 року та його матірю є ОСОБА_2 (т.1 а.с. 281).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2014 року скасовано рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2014 року про стягнення з МТСБУ страхового відшкодування на користь ОСОБА_2 у розмірі 90 905,50 грн. та відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона зверталася із заявою до МТСБУ та надала всі необхідні документи для вирішення питання щодо відшкодування неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті. (т.1 а.с.28-31).

23 лютого 2015 року ОСОБА_2 направила на адресу МТСБУ заяву про страхове відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника від 22 лютого 2015 року з довідками, яке було отримано відповідачем 26 лютого 2015 року (т.1 а.с. 34-37).

23 листопада 2015 року позивачем на адресу відповідача направлено довідку про отримання нею пенсії у звязку з втратою годувальника (т.1 а.с. 39-40).

07 квітня 2016 року позивач направила відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування, повязаного з похованням ОСОБА_4 у розмірі 4 394,50 грн. (т.1 а.с.182).

Крім того, 03 серпня 2016 року позивач направила відповідачу заяву про надання додаткових документів та зазначила, що оригінали документів для відшкодування витрат на поховання сина ОСОБА_2, що підтверджують вказані витрати, вона надасть пізніше (т.1 а.с. 44-46).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що відповідно до п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинули чоловік та син позивача, мала місце 21 січня 2012 року, позивач звернулася до відповідача із заявою про відшкодування доходів потерпілого ОСОБА_3, яка кожному утриманцю належала б при його житті, лише 23 лютого 2015 року, а із заявою про відшкодування витрат на поховання ОСОБА_2 - 07 квітня 2016 року, а саме після спливу строку, встановленого п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому відсутні підстави для задоволення позову.При цьому місцевий суд вказав, що вищезазначений строк є присічним і поновленню не підлягає, на що звернув увагу Вищий спеціалізований суд України в ухвалі від 23 березня 2016 року у справі № 6-36649ск15.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правильним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно заяви про зміну предмету позову та уточнення розиіру позовних вимог від 08.06.2017 року, предметом спору є стягнення страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника у розмірі 41 905,50 грн. та витрат, понесених позивачем на поховання сина у розмірі 4 394,50 грн. (т.1 а.с. 222-228).

У відповідності до п.27 1 ст.27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, яка була чинною на час ДТП, право на отримання відшкодування за шкоду, повязану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання.

Згідно з п.27.4 ст.27 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, яка була чинною на час ДТП, у зв`язку із смертю годувальника відшкодовується частина неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті, за вирахуванням пенсій, наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника. Порядок вирахування відшкодування утриманцям визначає Кабінет Міністрів України.

У відповідності до п. 35.1 ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Проте, у відповідності до п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалюючи судове рішення, місцевий суд вірно визначився з характером спірних правовідносин та з нормами матеріального права, що їх регулюють.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушенного права. Суд не може вийти за межі та підстави заявлених позовних вимог.

Виходячи із предмету спору, меж заявлених позовних вимог, досліджених у судовому засіданні доказів, беручи до уваги вимоги спеціального Закону, що регулюють спірні правовідносини а саме в частині дотримання матеріальних строків подання заяви про страхове відшкодування, колегія суддів приходить до висновку про те, що дійсно відсутні підстави для задоволення позову.

У суді апеляційної інстанції позивач наполягала на тому, що саме у липні 2012 р. вона зверталася до відповідача із заявою, в якій просила відшкодувати їй загальну суму збитків, пов»язаних з похороном чоловіка та сина, всього у розмірі 69 284,01 грн. та на підтвердження цього надала ксерокопію заяви від 19.07.2012 р., проте відсутні дані про отримання відповідачем цієї заяви. Крім цього, у заяві про зміну предмету позову та уточнення розміру позовних вимог від 04.05.2017 р. позивач вказує, що вона звернулася до відповідача про страхове відшкодування із заявою від 22.02.2015 року, про заяву від 19.07.2012 р., про належне отримання відповідачем саме цієї заяви позивач не вказує, в ухвалених судових рішенням у спорах між цими ж сторонами також відсутнє посилання на цю заяву, при подачі позову позивач не посилалася на ці обставини, вони не були предметом дослідження у суді першої інстанції, тому ксерокопія заяви від 19.07.2012 р. є неналежним доказом.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд дійшов висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи, що призвело до порушень норм матеріального та процесуального права, не заслуговують на увагу, оскільки місцевим судом всебічно, повно та об»єктивно досліджені наявні у справі докази, дана їм відповідна правова оцінка, як правильно вказав місцевий суд, оскільки матеріальний строк, передбачений п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є присічним і поновленню не підлягає, тому прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог саме у зв»язку з пропуском позивачем строку, передбаченого вказаною статтею спеціального Закону.

Доводи позивача щодо наявності у неї права на страхове відшкодування не заслуговують на увагу, оскільки законодавець таке право пов»язав із дотриманням строків подачі заяви про страхове відшкодування впродовж певного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, вказані у Законі строки є строками виконання цивільних прав та захисту цивільних прав, вони є присічними, ці строки позивачем пропущені, пропуск цього строку тягне за собою втрату особою такого права.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що відповідач не відмовляв їй з підстав невчасного подання заяв про здійснення страхових відшкодувань, оскільки це у даному випадку не впливає на вирішення спору, оскільки предметом даного спору не є відмова відповідача у виплаті відшкодувань, а стягнення страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника та витрат, понесених позивачем на поховання сина, тому місцевий суд, вирішуючи позовні вимоги, правомірно до спірних правовідносин застосував норми матеріального строку, передбаченого спеціальним Законом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С У Д Д І: