Справа № 372/1558/16-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/3856/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 25.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 21 вересня 2012 року вона з ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого спільних дітей вони не мають. На протязі останніх місяців подружнього життя стосунки між ними погіршилися, внаслідок чого почали виникати сварки та конфлікти, а згодом взагалі припинили сімейні стосунки та введення спільного господарства. Позивач вказала, що вони з відповідачем мають різні погляди на сімейне життя, подальше спільне проживання чи збереження шлюбу є неможливим.

Під час проживання у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано садовий будинок загальною площею 174,20 кв. м та земельну ділянку площею 0,0888 га, що знаходяться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, СТ «Підгірці», № 138. Зазначене майно було придбано на імя ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 травня 2013 року, укладених з ОСОБА_4

Посилаючись на те, що в договорах купівлі-продажу відповідач визнав факт приналежності набутого майна до спільної сумісної власності подружжя, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд розірвати шлюб, в порядку поділу майна визнати за нею й відповідачем право власності на 1/2 частину садового будинку та земельної ділянки за кожним.

У свою чергу ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що крім вказаного нерухомого майна у сторін є боргові зобовязання на суму 2 056 000, 00 грн., які виникли згідно договору позики від 15 січня 2013 року, укладеного в інтересах сімї та оформленого розпискою. Позичені кошти були витрачені на придбання садового будинку та земельної ділянки, а також на їх облаштування. Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року з нього на користь ОСОБА_4 стягнуто борг в розмірі 2 056 000, 00 грн. У звязку з цим, неповернута сума боргу є обєктом права спільною сумісної власності подружжя та підлягає поділу по 1/2 частині за кожним, тобто по 1 028 000,00 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року заявлені позови задоволено повністю.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 21 вересня 2012 року у відділі РАЦС Соломянського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 1659, розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище «Гречка».

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано за кожним із них право особистої приватної власності на 1/2 частину садового будинку загальною площею 174,20 кв. м, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, СТ «Підгірці», № 138, та земельної ділянки площею 0,0888 га, кадастровий номер :03:012:0011, з цільовим призначенням для садівництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, СТ «Підгірці».

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано за кожним із них по 1/2 частині боргових зобовязань щодо стягнення на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 2 056 000 грн., що складає по 1 028 000 грн. за кожним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення зустрічного позову, ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що з 21 вересня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого спільних дітей вони не мають.

Під час проживання у шлюбі за договорами купівлі-продажу від 17 травня 2013 року сторонами було придбано садовий будинок № 138 загальною площею 174,20 кв. м та земельну ділянку площею 0,0888 га, що знаходяться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, СТ «Підгірці». Зазначене майно було придбано на імя ОСОБА_3, продавець ОСОБА_4 (а.с.24-27).

Згідно копії розписки, наявної в матеріалах справи, ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 95 000,00 дол. США строком на 3 роки для купівлі житлового будинку та земельної ділянки в СТ «Підгірці» із зобовязанням повернути кошти до 5 січня 2016 року (а.с.137).

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто борг в розмірі 2 056 000, 00 грн. (а.с.107).

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що крім права спільної сумісної власності на придбане майно за рахунок позичених грошових коштів, внаслідок укладення договору позики у подружжя виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів щодо придбання спірного садового будинку та земельної ділянки у позикодавця чи облаштування цього майна саме за грошові кошти, одержані в позику, не надано.

Той факт, що розписка написана ОСОБА_3 і кошти отримані за час шлюбу з ОСОБА_2, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім'ї, кошти було використано для задоволення потреб сімї, що остання давала згоду на укладення такого договору і знала про нього. Зазначені юридично важливі обставини позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Таким чином, встановивши дані обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що договір, про який вказував позивач за зустрічним позовом, не створює обов'язки для ОСОБА_2

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та помилково вважав, що рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року встановлено обставини використання позичених коштів, оскільки при розгляді справи про стягнення боргу судом досліджувався лише факт отримання позики, порушення зобовязання щодо своєчасного повернення коштів та еквівалент зобовязання в національній валюті. Більш того, ОСОБА_3 не оспорював обставини, на які посилався ОСОБА_4, заявляючи позов, а ОСОБА_2 взагалі не приймала участь у розгляді даної справи, не була залучена стороною в справі.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки рішення підлягає скасуванню, то згідно із вимогами ст. 88 ЦПК України слід перерозподілити судові витрати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат, а саме: навпаки з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 5 280,52 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, щодо визнання за кожним із них по ? частині боргових зобовязань, щодо стягнення на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 2 056 000 (два мільйони пятдесят шість тисяч) гривень, що складає по 1 028 000 (одному мільйону двадцять вісім тисяч) гривень за кожним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5 280,52 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_6