Справа № 653/32/15-ц
Провадження № 2/653/265/17
РІШЕННЯ

іменем України

19.06.2017

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді - Шарко Н.А.,

при секретарі - Тимашовій Т.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

її представника - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Штогріної Н.Л., про визнання права власності на ? частину будинку,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи - приватного нотаріуса Штогріної Н.Л., в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за нею право власності на ? житлового будинку АДРЕСА_1, та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період часу з 21 липня 1984р. по 29 жовтня 2013р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. За час перебування у шлюбі сторони по справі придбали будинок АДРЕСА_2. Коли прийняли рішення про розірвання шлюбних стосунків, домовились, що вищевказаний будинок залишить позивачу, а відповідачу за спільні кошти придбають новий будинок. Ще перебуваючи у шлюбі відповідач сплатив частину коштів на придбання нового житла, а решту сплатив після розлучення. Проте, у подальшому відповідач почав претендувати на будинок АДРЕСА_2, та хотів його поділити як спільно нажите майно подружжя. Тому, вона також змушена була звернутись до суду з вказаним позовом, оскільки вважає, що спірний будинок по АДРЕСА_1 є спільним майном, а тому повинен ділитись у рівних частинах.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що спірний будинок було придбано виключно за їх спільні кошти. При цьому, відповідач умисно не зареєстрував право власності, поки перебував у шлюбі. Зазначила, що більшу частку грошей було надано саме нею, оскільки вона мала більший дохід від підприємницької діяльності.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зазначив, що спірне майно було набуто за спільні кошти, а тому позивач має право на ? частку вказаного будинку.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначив, що спірний будинок було придбано за особисті кошти відповідача, після розірвання шлюбу, а тому вважає, що це майно є особистою власністю його довірителя, та не підлягає поділу.

Третя особа приватний нотаріус Штогріна Н.Л. при розгляді справи поклалась на розсуд суду, просила справу розглянути за її відсутності. У письмових поясненнях зазначила, що дійсно нею було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку, та перед посвідченням цього договору покупець засвідчив те, що на час укладення договору у шлюбі не перебуває, а кошти не є спільною сумісною власністю.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 21 липня 1984р. по 29 жовтня 2013р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29 жовтня 2013р. серії НОМЕР_1, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції у Херсонській області.

За час перебування у шлюбі сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_2.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Штогріною Н.Л. 04 листопада 2013р., про що внесено запис до реєстру за №1708.

Згідно умов вказаного договору гр. ОСОБА_7, який діяв в інтересах ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 за 126722 грн. При цьому, відповідно до п.5 вказаного договору, сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок, а також покупцем підтверджено той факт, на момент укладення договору він у шлюбі не перебуває, ні з ким однією сім'єю не проживає, та кошти за які він придбає житловий будинок не є спільною сумісною власністю.

Право власності на вищевказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 04 листопада 2013р. у розмірі цілої частки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 листопада 2013р. за №12188114.

Однак, позивач вважає, що зазначений будинок є об'єктом спільної сумісної власності, у зв'язку з чим звернулась до суду про визнання права власності на ? цього будинку.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

У відповідності до ч. 4 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Судом встановлено, та підтверджено сторонами по справі, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано 29 жовтня 2013р., при цьому шлюбні відносини між сторонами були припинені ще з вересня 2013р.

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок по АДРЕСА_1 було придбано відповідачем 04 листопада 2013р., тобто після розірвання шлюбних відносин з позивачем. При цьому при укладені договору, ОСОБА_4, своєю заявою підтвердив той факт, що на момент укладення договору він у шлюбі не перебуває, ні з ким однією сім'єю не проживає, а кошти за які він купує житловий будинок належать йому на праві особистої власності.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, та підтверджено самим позивачем, що будинок АДРЕСА_1 придбався саме для ОСОБА_4, тобто правочин вчинявся не в інтересах сім"ї.

Посилання позивача на те, що частина коштів на придбання спірного житлового будинку була передана продавцю ще під час перебування сторін у шлюбі належними та допустимими доказами не доведена. Посилання позивача та її представника на письмові пояснення ОСОБА_7, в яких останній підтверджує факт часткового розрахунку ОСОБА_4 за придбаний будинок, суд оцінює критично, оскільки в матеріалах справи наявні інші письмові пояснення, в яких останній спростовує надані раніше ним пояснення. Крім того, участь свідка ОСОБА_7 у судому засіданні, про допит якого клопотали позивач та представник позивача забезпечена не була, не зважаючи на те, що судом були прийняті належні заходи щодо його участі у справі (направлялись судові повістки, постановлювалась ухвала про його привід, яка залишилась без виконання).

Також суд критично оцінює посилання позивача та представника позивача як на підтвердження позовних вимоги на покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки як встановлено у судовому засіданні, вказані свідки під час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку присутні не були, а про події знають виключно зі слів позивача ОСОБА_1

Доводи представника позивача на те, що під час розгляду вказаної справи іншими складами судів було встановлено, що спірний будинок було придбано за спільні кошти подружжя, суд вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, дійсно рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2015р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016р., позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, та визнано за позивачем право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого у АДРЕСА_1.

У той же час, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 листопада 2016р. вищевказане рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції - скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд послався на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно придбане за спільні кошти.

Вказаний висновок суду касаційної інстанції у силу ч.4 ст. 338 ЦПК України, є обов'язковим для суду, та враховується ним під час нового розгляду справи.

Також суд вважає безпідставним посилання представника позивача на письмові заперечення представника відповідача по іншій справі, оскільки вони стосуються інших правовідносин, які виникли між сторонами, та кожна із сторін вільна у виборі способів захисту своїх прав та інтересів.

Посилання позивача на податкові декларації за 2002-2013р., договори строкового банківського вкладу, книги обліку доходів та витрат, не є належним підтвердженням, що саме кошти від її підприємницької діяльності були витрачені на придбання спірного нерухомого майна. Також, суду не надано жодних доказів на підтвердження факту передачі позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 35 000 доларів США на придбання спірного будинку, а тому такі посилання позивача суд вважає голослівними.

Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Виходячи з аналізу вищенаведеного законодавства, та обставин справи, суд вважає, що позивачем не доведено, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку грошові кошти, що були витрачені відповідачем на його придбання є спільними коштами, що правочин вчинявся в інтересах сім'ї, у зв'язку з чим суд вважає, що відсутні підстави для визнання житлового будинку АДРЕСА_1 - об'єктом спільної сумісної власності, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд протягом десяти днів після проголошення рішення.

Суддя Н. А. Шарко