АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3901/17 Справа № 199/1753/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Григорєвої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімю без реєстрації шлюбу, поділ спільної сумісної власності задоволено (т. 1 а.с.91-95, 126-130).

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а.с.169-172).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення (том 2 а.с.95-98).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.103-107).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Як вбачається з матеріалів справи, з 23.01.1999 року по 26 серпня 2010 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, шлюбні відносини з яким фактично були припинені в 2009 р. (том 1 а.с.14). В 2009 році позивач та відповідач познайомилися та в вересні цього року стали мешкати разом у відповідача. 20.08.2011 року між сторонами укладено шлюб (том 1 а.с 6).

На підставі нотаріального посвідченого договору, 08 серпня 2011 року ОСОБА_6 придбав на своє імя домоволодіння № 287 по вул.. Грінченка в Дніпропетровську за 53 064 грн. (том 1 а.с.7).

08 квітня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (том 1 а.с.79).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_8 з 18.11.2009 року по 29.10.2010 року працювала продавцем непродовольчих товарів ТОВ «Сан Фаюн», звідки звільнилася за власним бажанням. 10.12.2010 року позивач була прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів, звідки звільнилася 16.12.2010 року. 01.03.2011 року позивач була прийнята на роботу в ТОВ « ПНП КК4», звідки звільнилася за власним бажанням 22.05.2014 року.

З індивідуальної відомості про застраховану особу, наданої Пенсійним фондом України убачається, що сума заробітку позивача для нарахування пенсії за звітний 2009 рік складає 1009 грн, за звітний 2010 рік 8 569, 21 грн. за 2011 рік 13016, 04 грн.

З декларацій про доходи ОСОБА_5 убачається, що в 2009 році його дохід за рік складав 35 925, 0 грн; за 2010 рік 58502, 0 грн; за 2011 рік 7 882, 0 грн.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та необґрунтованості.

Такі висновки суду відповідають нормам цивільного законодавства, та фактичним обставинам справи.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сімєю; спільний побут; взаємні права та обовязки (ст.ст. 3, 74 СК України).

Встановлення обставин щодо факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки має значення для поширення на майно, яке набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання, режиму права спільної сумісної власності та вирішення питань стосовно нього.

Тобто, саме від встановлення факту, який має юридичне значення, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про визнання майна спільним сумісним і його розподіл, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і зясувати час та джерела його придбання.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судова колегія вважає, що пояснення свідків, як підстава для задоволення позовних вимог на які посилається апелянт мають загальний характер та не підтверджують і не розкривають головний елемент усталених сімейних стосунків ведення спільного господарства, спільний бюджет і побут, а тому їх необхідно критично оцінювати у сукупності з іншими доказами по справі.

Надані ОСОБА_4 в якості доказів спільного проживання світлини, на думку судової колегії, не можуть безспірно свідчити про усталені сімейні стосунки з ОСОБА_5, оскільки позивач не надала жодної фотографії в колі всієї родини.

Посилання позивача, що сторони проживали однією сімєю, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру, мали спільний бюджет підтверджують тривалі стосунки між ними, але не можуть безспірно свідчити про сімейні відносини.

Відповідно до вимог ст.367 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті їх спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Виходячи з вимог ст. 60, 70 СК України, відповідно до яких дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу та що у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд України в постанові від 23.09.2015 року у справі №6-1026цс15 висловив правову позицію і зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому, спільною працею слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Домоволодіння № 287 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Грінченка, загальною площею 44,2 кв.м, який належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2011 року, є його особистою власністю, виходячи з договору купівлі-продажу, де в п. 10 зазначено, що покупець в шлюбі не перебуває і грошові кошти, що витрачаються ним на придбання зазначеного домоволодіння є його особистою приватною власністю, осіб, які могли б поставити питання про визнання права власності на грошові кошти, чи їх частку, у тому числі й відповідно до ст.. 65, 74 та 97 СК України не має.

Надані позивачем докази про її доход, самі по собі, не можуть бути доказами щодо джерела придбання спірного майна та їх витрати на придбання цього майна.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції матеріального чи процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. Тому, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: