Справа № 465/2463/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/2851/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про скасування наказу № 197 від 07.04.2016 року про звільнення з посади молодшої сестри медичного стаціонару 17-го відділення комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; скасування наказу № 54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ»; скасування наказу № 59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду структури КЗ ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників»; поновлення на посаді сестри медичного стаціонару 17-го відділення комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.02.2016 року до дня поновлення на роботі та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 53969,61 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, скасовано наказ №197 від 07.04.2016 року, виданий виконуючим обовязки головного лікаря Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», в частині звільнення із займаної посади молодшої медсестри палатної 17 відділення ОСОБА_3.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді молодшої медсестри палатної 17 відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 43 127,60 грн.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу в сумі 4013,61 грн.

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» судовий збір в дохід держави в сумі 1102,4 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції протиправно не взяв до уваги та відхилив всі докази, на які посилався відповідач, і навпаки керувався припущеннями, на які посилався позивач. В справі наявні безспірні належні і допустимі письмові докази, які повністю спростовують висновки суду і навпаки, доводять належне, своєчасне, неодноразове пропонування позивачу всіх наявних у інших відділеннях лікарні вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю, а також всі інші вакантні посади та роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо. При цьому, відповідач з 02 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року неодноразово пропонував позивачу всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують у державній установі, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється працював.

Також зазначає, що суд не звернув уваги на вимоги ч. 2 ст. 40 КзПП України. Письмової згоди, заяви, звернення, клопотання від позивача на адресу відповідача про звільнення з 17 відділення та прийняття або про перевід на роботу на вакантні посади у інші відділення КЗ ЛОКПЛ протягом 01 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року до КЗ ЛОКПЛ позивачем не подавалось і, відповідно, не надходило, оскільки остання не бажала і не бажає переходити на роботу у будь яке інше відділення, крім 17 психіатричного туберкульозного відділення, так як у 17 відділенні були найвищі заробітні плати в лікарні з-поміж інших відділень лікарні. Згідно протоколу зборів працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 21 грудня 2015 року в зв»язку з перепрофілюванням даного відділення головний лікар особисто запропонував всім працівникам цього відділення одночасно написати заяви про звільнення та про прийом на роботу. Вважає, що судом не взято до уваги наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивача про наявність вакантних посад, а саме: попередження працівника про наступне можливе звільнення від 02.02.2016 року з особистим підписом ОСОБА_3 про ознайомлення, телефонограму про необхідність зявитись до відділу кадрів КЗ ЛОКПЛ для ознайомлення з наказом №93 від 12.02.2016 року і написання зави про перевід на вільні та вакантні посади сестер медичних стаціонару та молодшого медперсоналу в інші відділення лікарні, акт від 24.02.2016 року про відмову позивача від запропонованих їй вакантних посад в інших відділеннях лікарні, протокол засідання комісії по розгляду переважного права працівників 17-го відділення КЗ ЛОКПЛ № 6 від 04.04.2016 року та № 7 від 05.04.2016 року, з яких вбачається, що позивач разом із іншими працівниками лікарні відмовились від запропонованих їм вакантних посад в інших відділеннях лікарні. Апелянт зазначає, що позивач разом з іншими працівниками, 24 лютого 2016 року, звернулась до відповідача з колективним зверненням про надання заявникам інформації про запропоновані посади. В цей же день представнику заявників ОСОБА_5 була надана письмова відповідь, яку вона отримала, про що свідчить її особистий підпис. Листом запропоновано всім звернутися до відділу кадрів та ознайомитись із наявними вакансіями, які є в лікарні, відповідно до профілю діяльності та освіти кожного. З колективного звернення позивача, підписаного нею разом із іншими 17 працівниками 17 психіатричного туберкульозного відділення від 28 березня 2016 року до КЗ ЛОКПЛ позивач самостійно однозначно зазначила, що переводиться на роботу у інші відділення не має ніякого бажання, вважає за недоцільне ознайомлюватись з вакантними посадами інших відділень. Зазначена заява підписана позивачем особисто, власноручно, що беззаперечно доводить її участь у всіх зборах та засіданнях комісій, оголошення та пропозиції їй всіх наявних на той час вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ та відмови від них. Також, на час виникнення та існування спірних правовідносин позивач не була членом первинної профспілкової організації, тому згода профкому на її звільнення не вимагалась. Апелянт не погоджується з нарахованою сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 43 127,60 грн., оскільки враховуючи вимоги постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Порядок обчислення середньої плати», така становить 42 812,80 грн. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Стаття 2 КЗпП України передбачає, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у звязку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України (постанова Верховного ОСОБА_5 України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12).

Як розяснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_5 України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому трудове законодавство не передбачає право суду перевіряти доцільність скорочення чисельності або штату працівників, з огляду, зокрема, на положення ст. 64 ГК України, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженого органу підприємства, і саме останній має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис.

Суд першої інстанції встановив, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, які полягали в тому, що психіатричне туберкульозне відділення № 17 КЗ ЛОКПЛ, яке розраховано на 50 ліжок, є недонавантаженим (проходило лікування лише декілька пацієнтів, а станом на 1 люте 2016 року пацієнти взагалі були відсутні), що призвело до необхідності закриття такого відділення, із одночасним повним скороченням, як його штату, так і чисельності працівників відділення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_3 працювала в КЗ «ЛОКПЛ» молодшою медсестрою у психіатричному туберкульозному відділенні №17 Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 16 березня 1992 року, звільнена із займаної посади з 08 квітня 2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ від 07 квітня 2016 року № 197) у зв'язку з оптимізацією ліжкового фонду та скорочення чисельності працівників.

З матеріалів справи вбачається, що наказом в.о. головного лікаря Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня ОСОБА_6 від 02 лютого 2016 року № 59, вирішено ліквідувати з 08 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення № 17 КЗ ЛОКПЛ та скоротити в мережі ліжкового фонду КЗ ЛОКПЛ 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ ЛОКПЛ, а також скоротити чисельність працівників цього відділення у звязку із його ліквідацією.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Позивачка попереджалася про наступне звільнення, про що свідчить її підпис на цьому наказі, факт попередження позивачкою не заперечувався.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обовязок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного ОСОБА_5 України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

У справах про поновлення на роботі обовязок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця, як на більш сильну і захищену сторону у цих правовідносинах.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів надання позивачці персональних конкретних пропозицій про усі наявні, протягом терміну попередження, вакантні посади ( із зазначенням, яка саме посада пропонується, що входить до кола посадових обов»язків цього працівника, розмір оплати), а також доказів, що вона відмовилась від цих пропозицій.

Не можна не погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що акт від 24 лютого 2016 року "Про запропоновані посади", протокол від 04 квітня 2016 року, протокол від 05 квітня 2016 року та протокол від 07 квітня 2016 року, на які покликається представник відповідача у підтверження факту виконання роботодавцем обовязку, передбаченого ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не є належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки позивачка заперечує факт того, що їй пропонувались вакантні посади, зокрема їй, вакантних посад на цих зборах, та відповідної фіксації її відмови від переведення на ці посади. Щодо акту, складеного 24 лютого 2016 року, то з нього також не вбачається, які саме посади пропонувалися, в який спосіб, та як зафіксовано факт відмови позивачки від переведення на ці посади.

Згідно з листом Департаменту охорони здоровя ЛОДА від 10.02.2016 року № 01-12-11/316/01 Департамент охорони здоровя гарантував пріоритетне працевлаштування у новоствореному відділенні КЗ «ЛОКПЛ» на відповідних посадах з 08.04.2016 року працівникам лікарні, в тому числі і позивачці.

25.03.2016 року розпорядженням № 176 за підписом в.о. головного лікаря КЗ ЛОКПЛ, з метою суворого дотримання прав працівників 17 відділення, створено комісію з розгляду переважного права працівників 17 відділення, що можуть бути звільнені, на працевлаштування. Саме з такими листом і розпорядженням пов»язана колективна заява, в тому числі і за підписом позивача ОСОБА_3 від 28.032016 року, яку не можна вважати відмовою від конкретно запропонованих вільних вакантних посад. Однак, нове відділення відкрито лише 01.09.2016 р., тобто вже після звільнення позивачки.

В той же час, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу, з яких би вбачалось, що дійсно вживались будь-які заходи до працевлаштування у новостворене відділення наявного молодшого медичного персоналу, який вивільнявся у зв»язку зі скороченням.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції вірно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу і стягнув такий в користь позивача, середній заробток за час вимушеного прогулу, який суд розрахував, виходячи з положеньПорядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, згідно з яким середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата. І оскільки з 01.02.2016 року по день звільнення заробітна плата позивачці нараховувалась виходячи з дві третіх тарифної ставки (окладу) з виплатою 55% за шкідливі та важкі умови праці, такі виплати при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу братись не можуть, а відтак розрахунок слід проводити з виплат за грудень 2015 року та січень 2016 року, що спростовує доводи апелянта про невірний розрахунок та стягнення з КЗ «Львівська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано поновив позивача на роботі, як таку, що звільнена з порушенням процедури, та стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2017 року відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2