БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/919/17
Провадження № 2/497/598/17
Номер рядка звіту 48
УХВАЛА

про відмову у відкриття провадження

30.06.2017 року суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, вивчивши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2Мотасім про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

22.05.2017 року до Болградського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2Мотасім про розірвання їх шлюбу звернулася ОСОБА_1, проте провадження у справі не підлягає відкриттю у зв'язку з непідсудністю справи Болградському районному суду Одеської області за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.109 ЦПК України, позови до фізичної особи предявляються до суду за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або місцем її перебування.

Відповідно до вимог чинного законодавства суд має розглядати лише справи, які йому підсудні, або за ухвалою суду вищестоящої інстанції щодо визначення підсудності.

Згідно зі ст.110 ЦПК України позивач з позовом про розірвання шлюбу може обирати підсудність - звернутися до місцевого суду за зареєстрованим місцем свого проживання чи перебування, але за наявності наступних умов: у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти, або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача; за домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

З наданих позивачем суду матеріалів і відомостей вбачається, що відповідач є громадянином іншої держави, про наявність в нього посвідки на постійне проживання в Україні та зареєстроване належним чином місце його реєстрації відомості відсутні.

В позовній заяві позивачка ОСОБА_1 останнім відомим місцем проживання відповідача вказала пров. Новий №9, с. Залізничне, Болградський район, Одеська область, проте ця інформація не відповідає фактичним обставинам, оскільки, згідно довідки Болградського районного відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 1375 від 27.06.2017 року станом на 04.04.2016 року громадянин ОСОБА_2Мотасім, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованим або знятим з реєстрації місця проживання в м.Болград та Болградського району Одеської області не значиться, тобто, відповідач за позовом ніколи не реєстрував своє місце проживання або перебування на території Болградського району Одеської області, тому його можливе відвідування Болградського району не можна вважати тимчасовим останнім відомим місцем перебування у розумінні з точки зору Закону.

Так, відповідно до чинного законодавства України, місце проживання має істотне значення для здійснення і захисту прав фізичної особи, забезпечення стабільності цивільних відносин. Так, місце проживання боржника або кредитора може мати значення для встановлення місця виконання зобов'язань, якщо воно не передбачено законом чи договором (ст. 532 ЦК), місця відкриття спадщини (ст. 1221 ЦК), для визнання особи безвісно відсутньою і оголошення її померлою (ст.ст. 43, 46 ЦК).

Тому ст. 29 ЦК спеціально присвячена цьому питанню. Згідно з цією нормою місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Слід зазначити, що ця норма ЦК грунтується на положенні ст. 33 Конституції, згідно з якою кожний, хто законно знаходиться на території України, має право вільно пересуватися, обирати місце перебування і проживання.

Стаття 33 Конституції розрізняє місце перебування громадянина і місце його проживання.

Місце перебування фізичної особи - це те місце, де вона знаходиться тимчасово (готель, санаторій, притулок тощо).

Місце проживання фізичної особи - це місце, де громадянин постійно чи переважно проживає (як власник будинку чи квартири; як наймач чи піднаймач житла; як член сім'ї власника, наймача тощо або на іншій підставі, встановленій законодавством, у будинку-інтернаті для інвалідів, громадян похилого віку тощо).

Фізична особа може проживати постійно у якомусь одному місці. Але вона може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК). У такому випадку правове значення має встановлення тієї обставини, у якому з цих місць проживання вона вчинила юридично значиму дію (склала заповіт, уклала договір тощо), щодо наслідків якої виник спір.

З метою забезпечення умов для стабільності цивільних відносин та виконання фізичними особами обов'язків щодо інших суб'єктів права, встановлена їхня реєстрація за місцем проживання і за місцем тимчасового перебування.

Реєстрацію фізичних осіб за місцем проживання і за місцем тимчасового перебування слід відрізняти від прописки. Якщо прописка ґрунтувалася на так званій "дозвільній системі" і мала за мету певні обмеження вибору місця проживання, переміщення громадян тощо, то призначення реєстрації - фіксувати знаходження фізичної особи у вільно обраному нею місці проживання чи перебування.

Оскільки нормативні акти про прописку є такими, що суперечать Конституції, громадяни, прописані за місцем проживання, вважаються такими, що пройшли реєстрацію. Відмова у реєстрації (яка не має конститутивного значення, але зберігає значення доказу при встановленні місця проживання) може бути оскаржена у судовому порядку.

Можливість обрання місця проживання залежить від віку та стану психічного здоров'я фізичної особи. Самостійно реалізувати це право може фізична особа, яка досягла 14 років, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК).

У теорії міжнародного цивільного процесу категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, а також компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності. У такому розумінні підсудність визначається через зміст підсудності та підвідомчості, встановлених у внутрішньому законодавстві України. У міжнародних договорах ця юридична категорія замінена категорією «компетенція»

У сучасній світовій системі міжнародна підсудність визначається: 1) за ознакою громадянства сторони чи сторін у справі. Так, суд Франції визнає себе компетентним розглядати справи за умови, що у спірних правовідносинах бере участь громадянин ОСОБА_3, незалежно від місця їх виникнення; 2) за ознакою місця проживання відповідача, тобто поширення засад внутрішнього законодавства на справи з іноземним елементом (ФРН); 3) за ознакою особистої участі відповідача або наявності належного йому майна на території даної держави (Англія, США); 4) за місцем знаходження спірної речі; 5) за наявності іншого зв'язку спірної справи з територією даної держави, зокрема місця заподіяння шкоди, виконання договору тощо.

В Україні підсудність судам цивільних справ у спорах, в яких беруть участь іноземні громадяни, особи без громадянства, іноземні підприємства та організації, а також у спорах, в яких хоча б одна з сторін проживає за кордоном, визначається законодавством України (ст. 424і ЦПК), тобто за принципом закону суду (locus regit actum). Отже, стосовно цивільних справ з іноземним елементом діють правила загальної територіальної підсудності, за якими позов може бути пред'явлений до суду за місцем проживання громадянина або знаходження органу управління юридичної особи (ст. 125 ЦПК).

Позови до відповідача, місце постійного проживання якого невідоме, пред'являються за місцем знаходження його майна, або за місцем його тимчасового проживання чи перебування, або за останнім відомим місцем постійного проживання чи постійного заняття відповідача. Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання, можуть бути пред'явлені за місцем знаходження його майна або за останнім відомим місцем його проживання в Україні. Позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну громадян або юридичних осіб, можуть пред'являтися також за місцем заподіяння шкоди. Правила альтернативної підсудності діють й в інших категоріях справ, визначених ст. 126 ЦПК.

На цивільні справи з іноземним елементом поширюються правила підсудності справ за місцем виконання договору (ст. 127 ЦПК), за місцем, визначеним угодою сторін (ст. 129 ЦПК), пов'язаних між собою справ. До справ з участю іноземців застосовуються правила виключної підсудності, згідно з якими компетентними судами у справах по спорах про право на будівлі, виключення майна з опису є суди за місцем знаходження цього майна або його основної частини; про порядок користування земельними ділянками суди за місцем знаходження ділянки, за позовами кредиторів спадкодавця, пред'явлюваними до прийняття спадщини спадкоємцями, суди за місцем знаходження спадкового майна або його основної частини; за позовами до перевізників, що випливають з договорів перевозки вантажів, пасажирів або багажу, суди за місцем знаходження управління транспортної організації, до якого у встановленому порядку була подана претензія (ст. 130 ЩІК).

Суди України компетентні вирішувати справи про розірвання шлюбів її громадян з іноземними громадянами, а також шлюбів іноземних громадян між собою в Україні. Громадянин України, що проживає за її межами, має право розірвати шлюб з одним з подружжя, який проживає за межами України, незалежно від його громадянства, в судах України (ст. 197 КпШС України).

Норми про розмежування компетенції судів у справах з участю іноземних громадян передбачені у міжнародних конвенціях і двосторонніх договорах України. Загальні правила міжнародної підсудності широко визначені в Конвенції держав членів СНД, а саме: 1) позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з договірних сторін, пред'являються, незалежно від їх громадянства, до судів цієї договірної сторони, а позови до юридичних осіб до судів договірної сторони, на території якої знаходиться орган управління юридичної особи, його представництво або філіал. Якщо у справі беруть участь декілька відповідачів, які мають місце проживання (місцезнаходження) на території різних договірних сторін, спір розглядається за місцем проживання (місцезнаходженням) будь-якого відповідача на вибір позивача; 2) суди договірної сторони компетентні також у випадках, коли на її території: здійснюється торгівля, промислова або інша господарська діяльність підприємства (філіала) відповідача; виконано або повинно бути повністю чи частково виконано зобов'язання, що виникає з договору, що є предметом спору; має постійне місце проживання або місцезнаходження позивач за позовом про захист честі, гідності і ділової репутації; 3) за позовами про право власності та інших майнових прав на нерухоме майно виключно компетентні суди за місцем знаходження майна. Позови до перевізників, які виникають з договорів перевозки вантажів, пасажирів і багажу, пред'являються за місцем знаходження управління транспортної організації, до якої у встановленому порядку була пред'явлена претензія (ст. 20).

Суди договірних сторін можуть розглядати справи і в інших випадках, якщо є письмова угода сторін про передачу спору цим судам (ст. 21).

Зустрічна позовна вимога (зустрічний позов) і вимога про залік, які виникають з тих же правовідносин, що й основний позов, підлягають розглядові в суді, який розглядає основний позов (ст. 22)

Правило Конвенції про визначення підсудності за місцем держави проживання громадянина, до якого пред'являється позов, не поширюється на деякі інші справи, пов'язані зі зміною особистого статусу громадянина, розірванням шлюбу тощо (статті 24, 25 і 29). У справах про визнання особи обмежено дієздатною або недієздатною компетентним є суд договірної сторони, громадянином якої є ця особа. Суд держави проживання іноземця компетентний розглянути справу, якщо на його повідомлення суд держави, громадянином якої є така особа, не порушить про це справу або не повідомить свою думку. Це правило застосовується і при визначенні підсудності у справах про поновлення дієздатності. У справах про визнання особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою, а також про встановлення факту смерті компетентні установи юстиції договірної сторони, громадянином якої особа була в той час, коли вона за останніми даними була жива, а стосовно інших осіб установи юстиції за останнім місцем їх проживання. Установи юстиції кожної з договірних сторін можуть визнати громадянина другої договірної сторони та іншу особу, яка проживає на її території, безвісно відсутньою чи померлою, а також встановити факт її смерті за клопотанням заінтересованих осіб, які проживають на її території, права та інтереси яких грунтуються на законодавстві цієї договірної сторони.

Таким чином, за законодавством України та укладеними нею міжнародними договорами компетентними у справах з іноземним елементом визнаються: суди держави за місцем пред'явлення позову (за місцем проживання чи місцезнаходження відповідача); суди держави, громадянином якої є сторона; суди держави, на території якої знаходиться спірне майно; суди держави, на території якої здійснюється торговельна, промислова чи інша господарська діяльність відповідача. Колізійні питання, які виникають в судах України при визначенні підсудності справ з іноземним елементом, вирішуються відповідно до правила ст. 428 ЦПК, яка надає перевагу нормам міжнародного договору.

Визначення підсудності в міжнародних договорах України не виключає можливості порушення тотожної справи в судах обох договірних сторін. Так, згідно з Договором між Україною і ОСОБА_4, якщо один з подружжя має місце проживання на території однієї договірної сторони, а другий на території іншої договірної сторони, компетентними є суди, інші органи обох договірних сторін. Вони також компетентні у винесенні рішення про батьківські права та аліменти на користь малолітніх дітей (пп. 4 і 5 ст. 26). Аналогічна норма передбачена й іншими міжнародними угодами України.

Усі цивільні справи, в тому числі й ті, в яких беруть участь іноземці, особи без громадянства, іноземні підприємства та організації, суди нашої держави вирішують на підставі Конституції, інших актів законодавства України, укладених нею міжнародних договорів у порядку, передбаченому ЦПК. А у випадках, передбачених законом, суд застосовує норми права інших держав (ст. 11 ЦПК). Отже, іноземне законодавство у справах з іноземним елементом судами України застосовується тоді, коли про це є конкретна вказівка закону України або норми укладеного нею міжнародного договору.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2Мотасім про розірвання їх шлюбу, станом на теперішній час, та за наявності наданих суду відомостей не підлягає розгляду в Болградському районному суді Одеської області, оскільки цей позов йому не підсудний, і підлягає розгляду в суді за місцем фактичного перебування відповідача, що є фізичною особою.

Відсутні також і докази того, що справа підлягає розгляду в Болградському районному суді Одеської області за місцем проживання позивача, оскільки у справах цієї категорії позивач має право обрати підсудність лише у випадку, якщо не може з поважної причини з]явитися до суду за місцем проживання відповідача, якщо їх місця проживання перебувають в межах юрисдикції різних місцевих судів. Так, позивач не надав суду доказів того, що він має право на обрання підсудності в даному випадку станом на момент розгляду судом питання щодо відкриття провадження - докази мають міститися у додатках до позову.

З наданих суду матеріалів об'єктивно вбачається, що позивачу не відоме взагалі місце перебування відповідача, який є іноземцем, проживав в різних странах, і наразі невідомо чи він взагалі перебуває на території України.

Проте на суд покладено обов'язки дотримуватися вимог чинного законодавства щодо дотримання прав як позивача, так і відповідача - у даному випадку - щодо сповіщення про час та місце судового розгляду справи стосовно відповідача. В разі відсутності у суда інформації про належне сповіщення відповідача про розгляд судом прозову щодо нього, суд, відкривши провадження у справі, не зможе ухвалити рішення і змушений буде залишити позов без розгляду через неможливість повідомити відповідача про дату і місце судового засідання, - навіть шляхом оголошення через пресу, оскільки відповідач є іноземцем, постійного місця проживання в Україні не має, тому суд не зможе мати доказів того, що відповідач взагалі перебуває в Україні в момент виходу оголошення і ознайомився з ним.

На підставі ст.121ч.3 п. 4 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню, оскільки вона не підсудна суду, до якого була подана. При цьому слід роз'яснити позивачу, що іноземці дійсно мають в Україні усі права, якими наділені громадяни та особи без громадянства, що проживають в Україні, але суду потрібні докази того, що Відповідач за даним позовом дійсно перебуває на території України для можливості сповістити його належним чином про розгляд судом позову стосовно нього, з метою дотримання його прав відповідно до вимог міжнародної Конфенції про права людини.

Керуючись ст.121 ч.3 п.4 ЦПК України, суд

ухвалив:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2Мотасім про розірвання шлюбу - відмовити.

Роз'яснити ОСОБА_1 про наявність в неї права звернутися до суду з таким позовом - за зареєстрованим місцем проживання або перебування відповідача, а також, в разі вибору нею місцем розгляду позову суд за місцем свого проживання (перебування), вона має надати суду належний доказ того, де насправді фактично перебуває (проживає) відповідач, для надання суду можливості виконати вимоги законодавства про повідомлення відповідача про розгляд позову щодо його прав, а також, - під юрисдикцією якого суду знаходиться його адреса проживання (перебування), і, в разі, якщо цей суд знаходиться далеко від її місця проживання (перебування), - зазначити причини, які перешкоджають їй особисто з'явитися до того суду, чи направити свій позов туди пошто, як це було зроблено в даному випадку, а також докази поважності цих причин.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через канцелярію Болградського районного суду Одеської області протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя А.В.Кравцова