Справа №490/6406/16-ц 25.10.2017 25.10.2017 25.10.2017
Справа 490/6406/16-ц
Провадження № 22-ц-784/1960/17 Суддя першої інстанції: Мамаєва О.В.
Категорія 47 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Крамаренко Т.В.,

суддів: Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участю: представника відповідачки - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 за участю третьої особи - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевої Наталі Петрівни про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевої Наталі Петрівни, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова Олександра Сергійовича про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку.

Позивачі вказували що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер їх батько ОСОБА_9, після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 12/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 отримали по 1/3 частці на 12/100 часток спадкового житлового будинку. Маючи намір оформити земельну ділянку вони звернулись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на земельну ділянку, проте нотаріусом було відмовлено у видачі вищевказаного свідоцтва, у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку, а крім того, відсутній розмір частки, що належить померлому, оскільки земельна ділянка належить чотирьом співвласникам, а відтак видати свідоцтво про право власності неможливо.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визначити частки кожного співвласника на земельну ділянку по АДРЕСА_1, відповідно до часток у домоволодінні: ОСОБА_3 - 12/100 частки, ОСОБА_6 - 56/100 частин, ОСОБА_10 - 20/100 частин, ОСОБА_4 - 4/100 частин, ОСОБА_5 - 4/100 частин та ОСОБА_3 - 4/100 частин; визнати право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кожним на 4/100 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1.

У жовтні 2016 року відповідачка ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_6 вказала, що житловий будинок АДРЕСА_1, знаходиться на земельній ділянці площею 531 кв.м., яка за державним актом на праві власності на земельну ділянку належить - ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 За даним державним актом частки кожного співвласника у спільній частковій власності не визначені. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10 померла, після її смерті вона прийняла спадщину у вигляді 20/100 частин вищевказаного житлового будинку. Маючи намір отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку вона звернулась до нотаріуса, проте їй було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва, оскільки не було надано оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку та не визначено розмір земельної ділянки, що належить померлій.

Посилаючись на викладене ОСОБА_6 просила суд визнати частки кожного співвласників на земельній ділянці по АДРЕСА_1, відповідно до часток домоволодіння, а саме: ОСОБА_3 - 16/100 частин, ОСОБА_6 - 76/100 частин, ОСОБА_10 - 20/100 частин, ОСОБА_4 - 4/100 частин, ОСОБА_5 - 4/100 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року на 76/100 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 грудня 2016 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 та зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визначено розмір часток співвласників на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 за життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в такому розмірі: ОСОБА_3 - 12/100 частин; ОСОБА_9 - 12/100 частин; ОСОБА_6 - 56/100 частин; ОСОБА_10 - 20/100 частин. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по 4/100 частин земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 20/100 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. В задоволені ре щит позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність рішення, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного і зустрічного позовів відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідачка - ОСОБА_6 просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2010 року будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 - 56/100 частин, ОСОБА_10 - 20/100 частин, ОСОБА_9 - 12/100 частин, ОСОБА_3 - 12/100 частин (а.с. 16-22, 75-76, 164).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_6, земельна ділянка загальною площею 531 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності - ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а.с.23).

Вказаний державний акт видано на підставі рішення Миколаївської міської ради від 20 грудня 2007 року №20/52 в якому зазначено, що земельна ділянка надана ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті якого відкрилася спадщина на 12/100 частин вказаного жилого будинку та частину земельної ділянки (а.с. 147).

З копії спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_11 щодо майна померлого ОСОБА_9, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 до нотаріальної контори звернулися його син - ОСОБА_4, донька - ОСОБА_5 та дружина - ОСОБА_12 (а.с.119-121).

25 грудня 2012 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_11, після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадщини та які зареєстрували право власності по 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.10-14).

21 червня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_11 з питанням про видачу на їх ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки під номером АДРЕСА_1 після смерті - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Постановою приватного нотаріуса ОСОБА_11 від 21 червня 2016 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв'язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документа та не визначення розміру частки зазначеної земельної ділянки, що належить померлому ( а.с.33).

Співвласниця вказаного житлового будинку - ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.92).

З копії спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. щодо майна померлої ОСОБА_13, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 до нотаріальної контори звернулась її донька - ОСОБА_6 (а.с.90).

Інші спадкоємці ОСОБА_10 - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відмовились від спадщини на користь ОСОБА_6 (а.с. 91,104).

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димова О.С. від 28 вересня 2016 року ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщину після смерті ОСОБА_10 на частку земельної ділянки, розташовувану по АДРЕСА_1.

Відмовляючи у видачі свідоцтва ОСОБА_6, нотаріус посилався на те, що йому не було надано оригіналу правовстановлюючого документу на землю, а крім того, земельна ділянка належить на праві спільної часткової власності де частка, що належала померлій не визначена (а.с.77).

Задовольняючи первісний та зустрічній позови частково, суд першої інстанції виходив з того, що визначення частки у праві власності за померлими є необхідним для оформлення спадкових прав, а тому вимоги є обґрунтованими.

Між тим, з таким висновком суду в повній мірі погодитися неможливо.

За положеннями статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної вільності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Діяльність нотаріату спрямована на охорону та захист прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, на запобігання правопорушенням шляхом правильного і своєчасного вчинення нотаріальних дій.

Правовий аналіз наведеної норми та закону в цілому дозволяє зробити висновок, що нотаріат є органом безспірної цивільної юрисдикції та превентивного правосуддя. Професійна діяльність нотаріуса забезпечує превентивний правовий захист та унеможливлює порушення в майбутньому прав та інтересів суб'єктів права та виникнення спорів у судах. Тобто у разі виникнення спору, невизнання прав, питання підлягає судовому розгляду.

Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» передбачені обов'язки нотаріуса, зокрема, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

За положеннями статей 34 та 66 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину.

Пунктом 4.14. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року (надалі - Порядок) передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно п.4.15. глави 10 Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

З аналізу вказаних норм вбачається, що на нотаріусів покладається обов'язок щодо сприяння збору та подання документів необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину та визначення частки спадкового майна, яке знаходиться у спільній власності.

До того ж в роз'ясненнях, що містяться в пунктах 12, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року зазначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

В п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» наголошено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності

Таким чином, передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідно до положень глави 89 ЦК України, якою визначено порядок оформлення права на спадщину, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і зареєструвати право на таку спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, оскільки право власності на таке майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 328 указаного Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Згідно зі ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами в розумінні ст. 57 ЦПК є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Отже, враховуючи викладені вимоги законодавства та характер спірних правовідносин, при вирішенні справи про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування у зв'язку з неможливістю оформлення права на спадщину в установленому гл. 89 ЦК України порядку, суду першої інстанції необхідно було застосовувати положення законодавства про спадкування, а також щодо регулювання права власності громадян на земельну ділянку; з'ясувати всі обставини справи стосовно права власності на нерухоме майно померлої особи, причини відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно; перевірити достатність установлених передбаченими ч. 2 ст. 57 ЦПК засобами доказування належних і допустимих доказів на підтвердження належності майна померлому громадянину й надати їм належну оцінку та встановити підстави переходу вказаного майна до спадкоємців і дотримання останніми законодавства щодо здійснення права на спадкування, тобто виконати положення ст.ст. 213, 214 ЦПК України.

Так, в рішенні Миколаївської міської ради від 20 грудня 2007 року №20/52 зазначено про надання спірної земельної ділянки у спільну сумісну власність про що також зазначено і в державному акті, а відтак частки земельної ділянки співвласників є рівними.

До того ж, під час апеляційного розгляду представником відповідачки - ОСОБА_3 була надана нотаріально посвідчена фотокопія державного акту на землю.

Доказів на підтвердження обставин щодо місця знаходження оригіналу державного акту сторонами не надано, також не надано доказів про неможливість отримання дубліката вказаного акту.

Наведене свідчить про те, що звернення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду з позовом про визначення частки що належала на момент смерті спадкодавців та визнання за ними права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом є передчасним, а тому зазначені вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1,2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку та позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку та позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення суду в частині відмови у задоволені решти позовних вимог залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова