НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 вересня 2017 рокуСправа № 322/668/17

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Гавриш О.А.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: ОСОБА_3

про: визнання земельної ділянки обєктом спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні.

14 червня 2017 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просив суд:

- визнати земельну ділянку площею 5,74 га, розташовану на території Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області (кадастровий номер :05:007:0002), спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_4 та жінки ОСОБА_2, набуте ними за час спільного проживання без реєстрації шлюбу;

- виділити позивачу у власність 1/2 частку зі спільного сумісного майна земельної ділянки площею 5,74 га, розташованої на території Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області (кадастровий номер :05:007:0002).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

22 травня 2015 року помер цивільний чоловік позивача ОСОБА_4. Факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу позивача з ОСОБА_4 встановлено рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року.

Разом з ОСОБА_4 позивач проживала з серпня 1996 року. Розпорядженням Новомиколаївської райдержадміністрації від 18 червня 2002 року № 133 ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,74 га для ведення особистого селянського господарства (тобто під час фактичного перебування у шлюбних відносинах з позивачем).

В лютому 2002 року ОСОБА_4 отримав побутову травму перелам гомілкової кістки, після чого, за словами позивача, не працював, фактично фінансово родину забезпечувала позивач. Під час передачі спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_4 знадобились чималі кошти для виготовлення землевпорядної технічної документації, але з огляду на те, що ОСОБА_4 не міг працювати та не мав джерел заробітку, позивач позичила гроші для здійснення процедури приватизації землі. Пізніше позивач самостійно повернула позичені гроші, але в державному акті про право приватної власності на землю власником цього майна зазначено ОСОБА_4

Весь час до моменту смерті ОСОБА_4 позивач разом з ним обробляли вказану земельну ділянку, позивач стверджує, що вона сплачувала необхідні платежі за землю, оскільки мала заробіток. Зібраний врожай використовували на власні потреби, тобто користувалися земельною ділянкою як подружжя за взаємною згодою.

В уточненій позовній заяві позивач додатково зазначив таке.

За статтями 16, 17 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, що був чинним до 01 січня 2004 року, спільною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів родини чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське господарство).

Виходячи з наведеного, позивач просив задовольнити його вимоги.

У судове засідання 22.09.2017 позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, не прибув, а 19.09.2017 судом було отримано заяву представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача і його представника та про підтримку позову.

Відповідач у судовому засіданні позову не визнав, надав суду письмові заперечення, обґрунтовані наступним.

Громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином, навіть у період шлюбу, в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю

Спірна земельна ділянка не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу, оскільки ОСОБА_5 безоплатно отримав її в приватну власність у 2002 році, використавши своє право громадянина на приватизацію.

Виходячи з наведеного, відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні 22.09.2017 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та зясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 09.02.2016 по справі № 322/1249/15, яке набрало законної сили, було встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, який помер 22 травня 2015 року (актовий запис № 05 від 25 травня 2015 року, виконавчий комітет Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області), з 1996 року по день його смерті.

ОСОБА_4 помер 22.05.2015, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.05.2015 серії І-ЖС № 316781.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 першої черги, який прийняв спадщину, є його син, відповідач по справі, ОСОБА_3, що встановлено рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 29.06.2016 по справі № 322/359/16, що набрало законної сили, яким ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності.

ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 5,7401 га на території Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, що у сукупності підтверджується такими документами: Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 046425 від 01.07.2002; витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :05:007:0002 від 28.11.2016 № НВ-016.

Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 046425 від 01.07.2002 ОСОБА_6 отримав в обмін на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0145630, що підтверджується витягом з книги реєстрації сертифікатів, витягом з технічної документації зі складання державних актів на право власності на землю земельних часток (паїв) громадянам колишнього КСП «Самійлівка» Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

За правилом ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом частин 2 та 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи позивача про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0002, яка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 046425 від 01.07.2002, є спільною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_2, суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.

На момент набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:007:0002, а саме станом на 01.07.2002, чинними були норми Кодексу про шлюб та сімю України, якими, на відміну від норм Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 01.01.2004, не передбачалося віднесення до спільної сумісної власності майна, набутого чоловіком та жінкою, які проживають однією сімєю але не перебувають у шлюбі між собою.

Твердження позивача в уточненій заяві від 01.09.2017 з посиланням на витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :05:007:0002 від 28.11.2016 № НВ-016 про те, що державна реєстрація речового права на спірну земельну ділянку відбулась 13.10.2008, не заслуговують на увагу, оскільки ця дата стосується реєстрації права оренди цієї земельної ділянки, що відповідає інформації, зазначеній у листі відділу в Новомиколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 04.09.2017 № 0-8-0.29-719/108-17. Натомість датою державної реєстрації земельної ділянки у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.11.2016 № НВ-016 зазначено 01.07.2002.

Присвоєння 13.10.2008 кадастрового номеру :05:007:0002 земельній ділянці ОСОБА_4, про що зазначено у листі відділу в Новомиколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 04.09.2017 № 0-8-0.29-719/108-17, не має правового значення для даної справи, адже відповідно до п. 2 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VІ земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Отже, норми СК України, який набрав чинності з 01.01.2004, не підлягають застосуванню до відносин щодо земельної ділянки з кадастровим номером :05:007:0002, право власності на яку ОСОБА_4 набув 01.07.2002, виходячи з положень ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-135цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 36475619), і приходить до наступних висновків.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-ХІІ, який був чинним на час набуття ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою до 01.01.2004, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14.02.1992 № 2114-ХІІ, пай є власністю члена підприємства, право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 № 720/95 паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Пунктом 2 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За приписами п. 6 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95, у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Виходячи з аналізу всіх вищенаведених норм законодавства, що регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка, отримана особою внаслідок виходу з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства є особистою власністю такої особи, оскільки набуття права на таку земельну ділянку залежало виключно від членства особи у підприємстві, кооперативі, товаристві і не повязано зі спільної працею осіб, як сімї.

Посилання позивача на те, що нею 20.10.2013 позичалися гроші для оплати послуг з виготовлення документів для оформлення земельних ділянок суд не бере до уваги, як такі, що не стосуються предмета спору оскільки, не впливають на вирішення питання про віднесення спірної земельної ділянки до спільної власності.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання земельної ділянки з кадастровим номером :05:007:0002 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а відтак і для визнання з позивачем права на частину цієї земельної ділянки, у звязку з чим визнає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 88, 208, 209, 212 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Гасанбеков