Провадження №2/521/1448//17
31 травня 2017 року місто ОСОБА_1
Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:
головуючого судді Плавича І.В.,
при секретарі Дукіній Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,
В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.
В обґрунтування позову сторона позивача посилалась на ті обставини, що ОСОБА_2 постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після вселення до даного житлового будинку в 2003 році користується ним до теперішнього часу, несе витрати з його утримання, за власні кошти робить відновлювальний ремонт.
Після смерті чоловіка ОСОБА_3 питання про оформлення спадкових прав на даний будинок залишилось невирішеним, у звязку з чим ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до суду, в якому просила визнати за нею право власності на індивідуальний житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: місто Одеса, вулиця Суперфосфатна, 29.
Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 міської ради у судове засідання не зявився, міська рада повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі.
Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
З огляду на неявку представника повідомленого відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку.
Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Під час розгляд справи судом було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 11 вересня 2014 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №215850 від 11 вересня 2014 року, виданим Відділом ДРАЦС у Малиновському районі реєстраційної служби ОСОБА_1 міського управління юстиції.
ОСОБА_3 проживав в будинку за адресою: місто Одеса, вулиця Суперфосфатна, 29 (колишня адреса місто Одеса, вулиця Суперфосфатна, 38), від дня народження з 20 травня 1981 року та був зареєстрований за даною адресою з 06 грудня 1999 року, про що свідчать відомості домової книги на відповідний будинок.
25 жовтня 2015 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №432968 від 26 жовтня 2015 року, виданим Відділом ДРАЦС у місті ОСОБА_1 міського управління юстиції.
На підставі документів, що складають спадкову справу №103/2016, відкриту Пятою одеською державною нотаріальною конторою до майна померлого ОСОБА_3, факт прийняття позивачем ОСОБА_2 спадщини визнається доведеним суду. Але при цьому питання оформлення спадкових прав на житловий будинок залишилось невирішеним, зокрема оскільки померлий ОСОБА_3, прийнявши спадщину після матері ОСОБА_5, яка померла 14 січня 2003 року, не оформив своїх спадкових прав.
Як свідчить сторона позивача, ОСОБА_2 проживала спільно з ОСОБА_3 у вказаному будинку починаючи з 2003 року. Згідно довідки ОСН «Сахарний» №646 від 13 травня 2016 року, ОСОБА_2 постійно проживає за даною адресою.
Згідно висновку №008/17 судової будівельно-технічної експертизи від 28 квітня 2017 року, складеного судовим експертом ОСОБА_6, житловий будинок з надвірними спорудами №29 по вулиці Суперфосфатній у місті Одесі, знаходиться у задовільному технічному стані, в цілому відповідає будівельним, санітарно-технічним, протипожежним вимогам та може використовуватись за призначенням.
Таким чином суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 почала відкрито користуватись спірним приміщенням з 2003 року.
В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як регламентує ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через пятнадцять, а на рухоме майно через пять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
В силу п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Як розяснює п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.
При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.
Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю.
Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року.
При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.
Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Виходячи з викладено, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_2, у звязку з чим вважає можливим задовольнити заявлений позов.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок літ. «А», загальною площею 54,4кв.м., в тому числі жилою площею 21,7кв.м., підсобною площею 32,7кв.м.; літню кухню літ. «Б»; сарай літ. «В»; вбиральню літ. «Г», розташовані за адресою: місто Одеса, вулиця Суперфосфатна, 29 за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Головуючий: