У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року, за касаційною скаргою судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області Сапона Олега Володимировича на окрему ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 31 січня 2013 рокуміж банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_4 підтвердив свою згоду на те, що підписана нимзаява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП 2010 256 та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає договір, який є договором приєднання.

Взяті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 травня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 26 987 грн 64 коп., яка складається із:заборгованості за кредитом у розмірі 2 113 грн 52 коп., заборгованості запроцентами в розмірі19 612 грн 80 коп., пені та комісії у розмірі 3 500 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 261 грн 32 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2013 року у розмірі 26 987 грн 64 коп. та судові витрати.

Під час розгляду справи стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4

Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2016 року до участі в справі залучено правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_3

ОСОБА_3 позов не визнала, зазначала, що їй нічого не відомо про кредитну заборгованість батька, просила справу розглядати за її відсутності.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 7 грудня

2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено з інших правових підстав.

Окремою ухвалою апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року доведено до відома голови суду та керівника апарату Глухівського міськрайонного суду Сумської області про виявлені порушення порядку фіксування судового процесу щодо ведення журналу судового засідання.

Ухвалено про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження ухвали повідомити апеляційний суд Сумської області.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржуване судове рішенняскасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі суддя Глухівського міськрайонного суду Сумської області Сапон О.В. просить оскаржувану окрему ухвалу скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачу ОСОБА_3 не було відомо про кредитні зобов'язання її батька, вона проживала в іншому населеному пункті, тому нею не порушенні вимоги ч. 1 ст. 1281 ЦК України. При цьомупозивачем не доведено, що він не міг знати про смерть боржника, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущений строк вимоги до спадкоємця,передбачений ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що через не укладання кредитного договору від 31 січня 2013 року у передбачених законом порядку та формі, між банком та ОСОБА_4 кредитні правовідносини не виникли, а наявність підпису ОСОБА_4 у анкеті - заяві про складання договору про надання банківських послуг не може бути визнано належним та допустимим доказом укладення кредитного договору на умовах, визначених довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП 2010 256 від 6 березня 2010 року.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 31 січня 2013 рокуміж ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредиту розмірі 2 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_4 підтвердив свою згоду на те, що підписана нимзаява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП 2010 256 та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає договір, який є договором приєднання.

Взяті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 травня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 26 987 грн 64 коп., яка складається із:заборгованості за кредитом у розмірі 2 113 грн 52 коп., заборгованості запроцентами в розмірі 19 612 грн 80 коп., пені та комісії у розмірі 3 500 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 261 грн 32 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

Згідно з пп. 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Умов і правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в любий момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття любого розміру кредитного ліміту, установленого банком.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, підписавши анкету - заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, користувався кредитним лімітом, отже, погодився з такими умовами, розміром процентів за користування кредитом та штрафними санкціями, що передбачені п. 2.1.1.7.6. Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим апеляційний суд оцінки наданому банком розрахунку заборгованості за кредитним договором не надав, а взяв за доказ виписки по картці/рахунку, не навівши підстав для сумніву в одних доказах і переваги в інших доказах.

У ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Разом з тим необхідно враховувати наступне.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Так, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року № 6-33цс15 та від 12 квітня 2017 року № 6-2962цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд упорушення ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув,не встановивдійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору щодо сплати процентів, пені/комісії та штрафу за користування кредитом, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

При цьому апеляційний суд, пославшись на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, не врахував, що вона не стосується даних правовідносин, оскільки в цій справі йдеться про зміну Умов надання споживчого кредиту фізичним особам щодо збільшення позовної давності, де положення ч. 1 ст. 259 ЦК України вимагає письмової згоди, а в даній справі - про Умови і правила надання банківських послуг як складову кредитного договору і доказів, що ці Умови змінювались, немає.

Касаційна скарга судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області Сапона О.В. підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи окрему ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що суддею Глухівського міськрайонного суду Сумської області Сапоном О.В. не виконано вимоги ухвали апеляційного суду Сумської області від 13 січня 2017 року про усунення недоліків.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судом установлено, що ухвалою судді апеляційного суду Сумської області від 13 січня 2017 року цивільну разом з апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 7 грудня 2016 року повернуто до Глухівського міськрайонного суду Сумської області для дооформлення та надано двотижневий строк для усунення недоліків у зв'язку з тим, що в матеріалах справи був відсутній журнал судового засідання від 7 грудня 2016 року, коли було ухвалене оскаржуване судове рішення.

Суддею Сапоном О.В. направлено до апеляційного суду Сумської області лист, в якому зазначено, що відповідно до положень ст. ст. 197, 198 ЦПК України журнал судового засідання ведеться тільки у разі фіксування судового процесу звукозаписувальною апаратурою і не ведеться у випадку неявки в судове засідання всіх учасників процесу. Тому, оскільки сторони в судове засідання 7 грудня 2016 року не з'явилися, у даній цивільній справі відсутній журнал судового засідання від 7 грудня 2016 року.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 197 ЦПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду.

У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У ч. 1 ст. 198 ЦПК України передбачено, що одночасно з проведенням фіксування технічними засобами секретарем судового засідання ведеться журнал судового засідання.

Таким чином, журнал судового засідання ведеться одночасно з проведенням фіксування судового процесу технічними засобами, а у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, тому журнал судового засідання не ведеться.

Ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, окрема ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню.

Разом з тим, оскільки рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнитичастково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області Сапона Олега Володимировичазадовольнити.

Окрему ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року скасувати

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик