Справа № 510/23/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.01.2017 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до Ренійської міської ради Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

Представник відповідача - представник Ренійської міської ради Одеської області у судове засідання не з'явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, Ренійська міська рада Одеської області не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, будучи належним чином сповіщені в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України у судове засідання не з'явились.

Позивач у судове засідання не з'явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі на підставі наявних у справі доказів.

Судом в ході судового розгляду справи були дослідженні: копія паспорту ОСОБА_1; копія договору купівлі - продажу від 23.08.2002 р., укладеного на Бесарабській товарній біржі, згідного якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив 1/5 частини квартири АДРЕСА_1; копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, власниками вказані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних частинах по 1/5 частині; лист виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 30.05.2014 р., адресованого ОСОБА_1, згідно якого позивачу було рекомендовано звернутись до Ренійського РО ГУМВС України для залучення дільничного інспектора для санкціонованого доступу до обстеження кв. № 2 та прийняття рішення по ремонту несучих стін будинку, оскілки письмової згоди власників не отримано.

Дослідивши надані докази, судом було встановлено такі обставини:

Позивач звернувся до суду і просить визнати за ним право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності та на 1/5 частини за договором купівлі - продажу, укладеним на товарній біржі «Бесарабська». Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що у 2002 р. він придбав 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 23.08.2002 р., який був укладений на товарній біржі «Бесарабська», і якою з того часу позивач користується. Держана реєстрація права власності на підставі вказаного договору не проведена, оскільки у ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 868 від 17.10.2013 р., біржовий договір купівлі - продажу як підстава для реєстрації права власності не вказаний. Крім того, починаючи з серпня 2002 р. позивач був змушений вступити у користування неналежної йому 4/5 частини квартири АДРЕСА_1, оскільки власники цього нерухомого майна фактично на протязі 13 років ним не користуються, внаслідок чого позивач, починаючи з 2004 р., вживав заходи щодо утримання їхнього майна, аби викликані часом руйнування будівельних конструкцій не зумовили пошкодження стін та перекриття належної позивачу нерухомості. Крім того, у неналежній йому частині приміщення позивач розмістив свої речі, оскільки мав на меті засвідчити відкритість свого володіння чужим нерухомим майном. Також позивач звертався до виконкому Ренійської міської ради з питання вирішення проблеми проведення ремонту несучих стін будинку, а саме сумісної стіни квартири, яка розташована в неналежній позивачу частині квартири. Під час неодноразових виїздів технічної комісії виконкому Ренійської міської ради, членам комісії позивач повідомляв про давність свого володіння вказаним нерухомим майном. Жоден із співвласників вищевказаного об'єкту нерухомості не цікавився станом будівлі, плату за обслуговування комунальними службами не вносив. Отже впродовж 12 років позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим майном, а саме 4/5 частинами квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим вважає, що за ним може бути визнано право власності на це нерухоме майно, в порядку ст.. 344 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні.

Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України.

Як встановлено судом власниками 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 736 від 25.10.1993 р.. Позивач ОСОБА_1 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу № 187-02 від 23.08.2002 р. Позивач, з серпня 2002 р., вживав заходи щодо утримання нерухомого майна відповідачів, аби викликані часом руйнування будівельних конструкцій не зумовили пошкодження стін та перекриття належної позивачу нерухомості, оскільки власники цього нерухомого майна фактично на протязі 13 років ним не користувались. Крім того, у неналежній йому частині приміщення позивач розмістив свої речі, оскільки мав на меті засвідчити відкритість свого володіння чужим нерухомим майном, також про давність володіння цим нерухомим майном він заявляв членам технічної комісії Ренійської міської ради, яка проводила обстеження технічного стану даного нерухомого майна. У зв'язку з тим, що відповідачі або інші правонаступники власників з 2002 р. жодного разу не витребували в нього майно, вимог щодо повернення нерухомого майна не висували, позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховував, навпаки відкрито володів цим майно, проводив ремонтні роботи та утримував його за свої кошти. Тобто на протязі 12 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє та користується даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Також, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 набув право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу № 187-02 від 23.08.2002 р., укладеного на товарній біржі «Бесарабська», договір нотаріально посвідчено не було. Крім того, держана реєстрація права власності на підставі вказаного договору не проведена, оскільки у ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 868 від 17.10.2013 р., біржовий договір купівлі - продажу як підстава для реєстрації права власності не вказаний.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємна згода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, продавець передав документи, 1/5 частину квартири в натурі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, він вселився туди після укладення правочину, несе всі необхідні витрати по її утриманню, - тобто правочин між сторонами фактично відбувся.

Відповідно до норм ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника правовідносин. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем та відповідачами при укладені договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачам передані гроші, позивачу - об'єкт нерухомості, яким на теперішній час володіє, проте через ряд допущенних порушень при оформлені договору купівлі-продажу нерухомості, не може провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов'язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено.

Позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі - продажу 1/5 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 23.08.2002 р. на товарній біржі «Бесарабська», № 187-02, суд задовольняє виходячи із положень ст. 220 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 220, 328, 344, 397, 657 ЦК України (2003 р.), Постанова Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Договір купівлі - продажу 1/5 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 23.08.2002 р. на товарній біржі «Бесарабська», реєстраційний № 187-02 - визнати дійсним.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1, в порядку набувальної давності.

4. Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 123,5 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К.В. Сорокін