У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 11 жовтня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоКоротуна В.М., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом про визнання окремих умов договору недійсними, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в особі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Сущенка Юрія Вячеславовича на рішення апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2016 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 25 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2010491, за умовами якого відповідачу видано кредит в сумі 1 100 000 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 24 % річних, з кінцевим терміном повернення до 24 травня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитної лінії того ж дня між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано нежитлову будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 291,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,0196 га, на якій він розташований, з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі магазину. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконав умови договору кредитної лінії, у встановлений строк не повернув кредит та відсотки за його користування, внаслідок чого станом на 24 серпня 2015 року виникла прострочена заборгованість в розмірі 1 529 016 гривень 03 копійки, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 342 886 гривень 83 гривень, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 1 161 513 гривень 33 копійки, поточна заборгованість за відсотками - 9 920 гривень 23 копійки, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 11 481 гривня 96 копійки, три відсотки річних від суми простроченого кредиту - 3 182 гривні 23 копійки, три відсотків річних від суми прострочених відсотків - 31 гривня 46 копійок, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на майно, судові витрати у справі покласти на відповідача. У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що пункти 1.1.2 та 9.1 договору кредитної лінії від 25 травня 2012 року, якими передбачено відповідальність за неповернення коштів у кінцевий строк (24 травня 2012 року) та право кредитора нараховувати пеню із розрахунку 3 % від простроченої суми за кожен день прострочення є такими, що суперечать закону, та порушують принцип добросовісності, адже спрямовані на значне збільшення сукупної вартості кредиту, у зв'язку з чим просив суд визнати їх недійними. При цьому вказує, що відсотки, які визначені у договорі, за своєю правовою природою є коштами, які позичальник зобов'язується сплачувати кредитору за користування кредитом протягом строку, на який він виданий. Поза межами вказаного строку у кредитора відсутнє право на отримання такої плати, оскільки питання щодо відповідальності боржника, який прострочив, врегульовано нормами ст. 625 ЦК України. Щодо пункту 9.1 договору, яким передбачено нарахування пені в розмірі 3 % від простроченої суми за кожен день прострочення, вказує, що такий суперечить нормам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», яким врегульовано питання щодо порядку нарахування пені та встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня. Вважає, що загальна сума боргу зміниться у бік значного зменшення, що виключить можливість задоволення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, оскільки сума заборгованості є неспівмірною із вартістю предмета іпотеки. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року відмовлено в позові ПАТ «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Дельта Банк» на ліквідацію ПАТ «Дельта банк» - Кадирова Владислава Володимировича. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_6 Визнано недійсним п.1.1.2 договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_6, яким передбачено, що у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в абзаці першому пункту договору, діюча на такий момент прострочення річна процентна ставка за договором збільшується на 20 одиниць та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін, починаючи із дня наступного за кінцевим терміном (днем) погашення заборгованості за кредитним договором по день фактичного погашення. Визнано недійсним пункт 9.1 договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_6, яким встановлена відповідальність за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або сплати процентів та визначено, що у разі допущення вказаного порушення позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Судові витрати залишено за сторонами. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2016 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. У решті рішення суду залишено без змін. У касаційних скаргах ПАТ «Дельта банк» в особі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Дельта Банк» на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» - Сущенка Ю.В. просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в позові ПАТ «Дельта банк» і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а ОСОБА_6 - скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині вимог за зустрічним позовом та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог за первісним позовом, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що на виконання умов договору кредитної лінії позичальником сплачено 762 113 гривень 17 копійок (що становить більше від половини виданих кредитних коштів), проценти сплачувались у повному обсязі та загалом сума сплати складає 487 087 гривень 60 копійок, що більше від суми, яка визначена як сукупна вартість кредиту. Крім того, зазначив, що заставна вартість предмета іпотеки за погодженням сторін становить 1 993 564 гривні, а тому вважав, що при повній та щомісячній сплаті нарахованих відсотків допущене порушення не призвело до збитків іпотекодержателя і не змінило обсягу його прав, оскільки останній не позбавлений можливості та права стягнути суму кредитної заборгованості шляхом пред'явлення відповідного позову. Поряд з цим вважав несправедливим по відношенню до позичальника розмір пені (1 161 513 гривень), який втричі перевищує заборгованість за тілом кредиту, а також, що такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки спричинить дисбаланс між інтересами сторін з урахуванням сплачених боржником сум, а допущене відповідачем порушення вважав неспівмірним із вартістю предмета іпотеки. Проте з таким висновками судів у частині вимог за первісним позовом погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Так, за змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки, яка за умовами договору іпотеки визначена у розмірі 1 999 800 гривень. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч. 1 ст. 33Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Як вбачається з п. 7.2 іпотечного договору, сторони договору домовилися, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у тому числі шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору. Виникнення права власності за рішенням суду передбачено у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Разом з тим наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Крім того, ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, щосуд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року (справа № 6-340цс15). Ухвалюючи рішення в частині вимог за первісним позовом, судом першої інстанції не враховано, що іпотекодавець є відмінним від боржника, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову через неспівмірність допущеного відповідачем порушення із вартістю предмета іпотеки, що також залишилось поза увагою апеляційного суду при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Вирішуючи спір в частині вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що положення умов договору п. п. 1.1.2 та 9.1 не відповідають вимогам законодавства та, врахувавши, що положення п. 1.1.2 містить вказівку на початок нарахування відсотків, який визначено як неповернення коштів у кінцевий строк повернення кредиту (25 травня 2015 року), дійшов висновку про задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог за зустрічним позовом, апеляційний суд вважав, що позовна давність за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленіч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 25 травня 2012 року між сторонами укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2010491, за умовами якого відповідачу видано кредит в сумі 1 100 000 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 24 % річних, з кінцевим терміном повернення до 24 травня 2015 року. Пунктом 1.1.2 договору передбачена відповідальність за невчасне повернення коштів у кінцевий термін та, що у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в абзаці першому пункту договору, діюча на такий момент прострочення річна процентна ставка за договором збільшується на 20 одиниць та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін починаючи з дня наступного за кінцевим терміном (днем) погашення заборгованості за кредитним договором по день фактичного погашення. Пунктом 9.1 договору встановлено вид відповідальності за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або сплати процентів та визначено, що у разі допущення вказаного порушення позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Дійшовши висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, апеляційний суд при цьому не з'ясував характер спірних правовідносин, які виникли між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_6, залишивши поза увагою, що спір виник між юридичними особами, у зв'язку з чим не перевірив, чи підлягає він розгляду в порядку цивільного судочинства, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року (справа № 6-1737цс1). За таких обставин та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року (справа № 6-1243цс16) рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Сущенка Юрія Вячеславовича та ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.М. Коротун Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович