Провадження № 22-ц/779/914/2017
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Горблянського Я.Д.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 1997 року по 2006 рік він проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1.

У склад сімї позивача на той час входили: дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_5

ОСОБА_3, син та відповідач по справі з серпня 2000 року і сьогоднішній день перебуває на роботі у Португалії. З березня 2001 року разом з ним перебуває його мати, колишня дружина позивача ОСОБА_4

В період з травня 2002 року по червень 2004 року ними переказувалися кошти з Португалії на рахунок позивача, відкритий в АКБ «Укрсоцбанк». В окремих випадках відправником коштів був зазначений відповідач ОСОБА_3

У серпні 2007 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2011 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 132 095,02 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили та звернуто до виконання, внаслідок чого з пенсії ОСОБА_2 проводяться стягнення визначеної судом суми.

В обгрунтування свого позову ОСОБА_2 зіслався на те, що встановлені судовими рішеннями обставини не відповідають дійсності. Зокрема судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 132 095,20 грн., проте вказана сума не обгрунтована жодними розрахунками.

У рішеннях судів зазначено, що за повідомленням Івано-Франківської філії АКБ «Укрсоцбанк» від 15.02.2006 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 14 884 євро, що не відповідає зазначеній міським судом сумі - 132 095,20 грн.

Крім того, в ході розгдяду справи представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 визнала, що у квітні 2005 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 кошти в сумі 13 000 євро та 3000 доларів США. Даний факт також підтвердила ОСОБА_4 у судовому засіданні.

Проте вказані обставини не взято судами до уваги та стягнуто з ОСОБА_2 132 095,20 грн.

Позивач вважає, що внаслідок ухвалених судами незаконних рішень з нього неправомірно повторно стягнуто суму переведених ОСОБА_3 коштів.

З цих причин, на думку позивача, повернуті ним ОСОБА_3 у квітні 2005 року кошти у розмірі 13 000 євро та 3000 доларів США перебувають у незаконному володінні ОСОБА_3

Посилаючись на тривалі судові спори, ОСОБА_2 просив суд поновити йому строк позовної давності (а.с.33) та на підставі ст.ст.386,392,1213 ЦК України позивач просив визнати за ним право власності на кошти в сумі 13 000 євро та 3000 доларів США, що еквівалентно 449 385,80 грн., які знаходять у незаконному володінні ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 449 385,80 грн. як грошову компенсацію вартості 13 000 євро та 3000 доларів США.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2017 року ОСОБА_2 поновлено строк звернення до суду з позовом про визнання права власності та стягнення грошових коштів.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та стягнення грошових коштів відмовлено у повному обсязі.

ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обгрунтування скарги апелянт вказав, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року з нього стягнуто на користь ОСОБА_3 132 095,02 грн., в той час як ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2011 року встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 14 884 євро.

Тобто стягнута судом сума не обгрунтована жодними розрахунками.

Судом також не взято до уваги, що згідно довідки ПАТ «Фінанси та Кредит» від 27.01.2006 року ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок ОСОБА_4 5511 євро, а 12.04.2005 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_4 13 200 євро, які остання в цей же день внесла на свій депозитний рахунок в ПАТ «Фінанси та Кредит», що підтверджується листами банку.

Також 20.04.2005 року ОСОБА_2 повернув 3100 доларів США ОСОБА_4 і в цей же день нею внесено 3000 доларі США на депозитний рахунок ОСОБА_3

Апелянт вважає, що він повністю повернув ОСОБА_3 отримані від нього кошти, а рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року помилково повторно стягнуто фактично вже повернуті кошти.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наведеним обставинам справи, ухвалив помилкове рішення, яке ОСОБА_2 просить скасувати та ухвалити нове про задовелення його позовних вимог.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт вимоги скарги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача скаргу заперечила, вважає її безпідставною.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені обставини, на які він посилається як на підставу позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів про те, що кошти в сумі 13 000 євро та 3000 доларів США є його власністю і що такі були передані відповідачу без належної правової підстави. При цьому , суд прийшов до висновку про наявність підстав для поновлення позивачу строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається із позовної заяви, предметом спору є грошові кошти у розмірі 13 000 євро та 3000 доларів США (еквівалент яких позивач визначив в сумі 449 385,80 грн.), щодо яких позивач заявив вимогу про визнання на них права власності.

З пояснень ОСОБА_2 слідує, що вказані кошти знаходяться у незаконному володінні відповідача ОСОБА_3

Обгрунтовуючи правову підставу звернення до суду із позовом, ОСОБА_2 зіслався на положення ст.ст.386,392,1213 ЦК України.

Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (392 ЦК України).

За приписами ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 132 095,20 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на зберігання коштів відмовлено (а.с.3).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2011 року рішення Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року залишено без змін, ухвала набрала законної сили (а.с.4-5,6,45).

В силу дії ч 3. ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішеннями судів які набрали законної сили, надано правову оцінку та визначеність взаємовідносинам сторін щодо повернення коштів.

В спірному випадку позивач доводить що кошти, які є предметом даного спору (13 000 євро та 3000 доларів США) і були предметом дослідження у зазначеному вище спорі, є його власністю і їх слід витребувати у відповідача.

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Правовий аналіз вищевказаних положень матеріального та процесуального закону вказують на те, що звертаючись до суду із позовом про захист свого цивільного права на підставі ст.ст.392 та 1213 ЦК України, позивач повинен довести належність спірного майна (коштів) йому як власнику, а також факт перебування цього майна (коштів) у відповідача без достатньої правової підстави.

В даному випадку позивач не представив суду доказів, які вказують на походження та приналежність йому спірних коштів та їх неправомірне вибуття у володіння відповідача.

Посилання на рішення судів та встановлені ними обставини, в даному випадку, не є належним доказом таких обставин.

Тому висновок суду про недоведеність ОСОБА_2 позовних вимог є правильним, відповідає фактичним обставинам та матеріалам справи.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині поновлення строку позовної давності.

Як розяснив Пленум ВСУ у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи вищенаведені правильні висновки суду щодо недоведеності позову ОСОБА_2, поновлення судом строку позовної давності у даному випадку суперечить вимогам процесуального закону, а тому рішення в цій частині підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частини рішення посилання суду на поновлення ОСОБА_2 строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частини рішення посилання суду на поновлення ОСОБА_2 строку позовної давності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Пнівчук О.В.

ОСОБА_6