АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар Костюк Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, правонаступником якого є ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду, в якому посилався на те, що 24.05.2011 року приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю. був посвідчений договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 які належали ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, виданого 20.12.1991 року виконавчим комітетом Хотинської міської ради. Згідно умов договору, ОСОБА_1 безоплатно передав належний йому на праві приватної власності, а ОСОБА_3 прийняв зазначений житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами.

Однак, вважали, що даний договір дарування був укладений ОСОБА_1 під впливом помилки, оскільки очікував від ОСОБА_3 допомоги та догляду у зв'язку з його віком та станом здоров'я. Також зазначає, що фактичної передачі житлового будинку не відбулось, оскільки ключі від будинку після укладення спірного договору обдаровуваному не передавалися, і ОСОБА_1 далі продовжував проживати в цьому будинку.

Справа №724/252/16 Провадження №22-ц/794/643/17 Категорія 21

Головуючий у 1-й інстанції Руснак А.І. Доповідач Лисак І.Н.

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 01.09.2016 року у зв'язку із смертю позивача була залучена до справи в якості правонаступника ОСОБА_2, а рішенням цього ж суду від 31 березня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати як незаконне та ухвалити нове про задоволення вимог. Зазначає, що суд неповно з'ясував обставини справи, допустив невірні висновки щодо волі дарувальника при укладанні оспорюваного правочину, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини укладення спірного договору дарування, його зміст та сторони в ньому учасниками визнаються й не спростовуються.

За змістом апеляційної скарги предметом перегляду рішення суду першої інстанції є перевірка правомірності його висновків обставинам справи щодо наявності у дарувальника волі на відчуження майна, відсутності доказів підписання договору внаслідок помилки та потреб у догляді, наявність яких відповідно до ст.219 ЦК України могло мати наслідки його недійсності.

В силу ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як роз'яснено судам в п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229 - 233 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч.1 ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду), яким ОСОБА_1 вважав укладений договір дарування, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

З аналізу зазначених норм вбачається, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_1 в 68 років хоча і вважався людиною похилого віку, однак не потребував догляду і сторонньої допомоги, оскільки отримував таку від соціальних служб ще з 2009 року й до моменту смерті (а.с.64), та вразі укладення договору довічного утримання наставали наслідки за законом на припинення отримання такої.

Перевірка обставин неналежності надання такої допомоги згідно акту №810 від 19.02.2010 року за день до його смерті (а.с.48) не відноситься до предмету доказування,оскільки стосується належної роботи соціальних служб.

Надані позивачем докази (а.с.6) наявності у ОСОБА_1 хвороб, що впливали на здатність розумово усвідомлювати предмет договору, не стосуються періоду доказування, оскільки оспорюваний правочин укладений за більш як чотири роки до встановлених хвороб.

Крім того, відсутність фактичної передачі майна за позицією представника відповідача була викликана наявністю усної домовленості між обдарованим на користування майном дарувальником, за умови щорічної домовленості що не заборонялось законом.

Самі по собі: похилий вік ОСОБА_1; відсутність іншого житла; продовження користування відчуженим майном з понесеними витратами на його утримання без потреби в догляді, - не може обмежувати волю особи на розпорядження власним майном та не свідчить про наявність помилки в обставинах укладеного правочину, висновки про що вірно зроблені судом першої інстанції й з ними погоджується колегія суддів.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції хвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді : А.І. Владичан

В.Ф. Міцней