АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/136/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарях: Горбачовій І.В., Довгопола А.В.,

за участю: представника позивача - Орищук О.В.,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» про визнання порушеним права, визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, зняття заборони на відчуження майна,

в с т а н о в и л а:

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звертаючись в серпні 2015 року з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11.10.2006 між сторонами укладено кредитний договір згідно якого позивач надав відповідачу кредит шляхом перерахування коштів на поточний рахунок останньої у розмірі 78 000 доларів США на строк до 11.10.2026 зі сплатою 14, 00 % річних. Відповідач не належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, допустивши заборгованість станом на 23.06.2015 року, яка становила 83 342, 62 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ - 1 814 260, 49 гривень, яку банк просить стягнути на свою користь.

Відповідач ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання порушеним права, визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, зняття заборони на відчуження майна. Зазначаючи, що оспорюваний кредитний договір є недійсним на підставі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України. Договір іпотеки відповідач просила визнати недійсним у зв'язку з недійсністю основного зобов'язання.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/1179/74/10-21 від 11.10.2006 в розмірі 83 342 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 814 260, 49 гривень, у тому числі: заборгованість за кредитом - 74 132, 45 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1613767,06 гривень, заборгованість по сплаті відсотків - 5 795, 63 долари США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 126463,33 гривень, пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 3414, 54 долари США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 74330, 10 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу. Де ставила питання про його скасування та ухвалення нового рішення за яким у задоволенні позову банку слід відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити. Мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Представник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Представник ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» апеляційну скаргу не визнав та просив суд відмовити у її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги по первісному позову ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» щодо стягнення заборгованості суд першої інстанції виходив з вимог ст. 525 ЦК України та зазначав, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Вказуючи на те, що відповідач не виконує у встановленому порядку свої зобов'язання по договору і не здійснює погашення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову виходив з того, що у відповідності до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК. Зазначаючи при цьому, що сторони договору мали необхідній обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків - перехід коштів від відповідача позивачу, укладений у письмовий формі, що свідчить про відповідність його до ЦК України, а саме його правомірність. Позивач погодившись з умовами кредитного договору спочатку виконувала його належним чином (розпочато повернення тіла кредиту та відсотків). Зупинивши в подальшому повернення коштів, тим самим позивач в односторонньому порядку відмовилася від виконання взятих на себе зобов'язань, що є порушенням укладеного між сторонами договору та ст. 525 ЦК України.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач вказувала на те, що в порушення вимог чинного законодавства кредитний договір не містить належної інформації про детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. А відтак, позичальник не має змоги у повній мірі оцінити запропоновані умови договору, власні ризики за таким договором, а також відсутня можливість обрати інші умови договору, більш вигідні.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Слід погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що на час укладення спірного кредитного договору його сторонами було дотримано всі вимоги необхідні для чинності правочину, а саме: зміст правочину не суперечив нормам ЦК (ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055) та волевиявлення позивача було направлено саме на укладення кредитного договору, отримання коштів на споживчі цілі.

Положеннями ст. ст. 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до ч.2. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У той же час зазначені вище норми права застосовуються лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому о спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3, ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так судом при розгляді було встановлено, що 11.10.2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №014/1179/74/1021 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит шляхом перерахування коштів на поточний рахунок останнього у розмірі 78 000 доларів США на строк до 11.10.2026 року зі сплатою 14, 00 % річних.

Зі змісту зазначеного кредитного договору слідує, що відповідач зобов'язалася повернути позивачу кредит у вищевказаний строк та сплатити проценти за його використання, а також інші передбачені договором платежі.

Так, згідно п. 1.3 кредитного договору, погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування може здійснюватися наступним чином: згідно графіку погашення кредиту (додаток до договору) в розмірі 1/240 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п. 1.1 кредитного договору; погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно; згідно графіку погашення кредиту (додаток до договору) ануїтетними платежами.

31.10.2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду №014/1179/74/1021/81-1-0- 00/6358, у відповідності до якої тимчасово з 15.11.2013 року по 14.11.2014 року сторони домовились зменшити розмірі щомісячного платежу відповідача за кредитним договором до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, визначеного у додатку до додаткової угоди.

Відтак, зазначене вище свідчить про те, що сторони підписали договір кредиту як такі що досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали при цьому необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Відповідач як вбачається із матеріалів справи на момент укладення договору не заявляла додаткових умов щодо умов договору кредиту та в подальшому виконувала його.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову узгоджуються з положеннями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду по розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

В ході апеляційного розгляду справи представником позивача за зустрічним позовом вказувалось також недійсність розрахунку банку за спірним кредитним договором та дотримання у зв'язку з цим приписів закону України «Про захист прав споживачів»

Враховуючи положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, згідно до якої - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, а також з урахуванням доводів апеляційної скарги Апеляційним судом м. Києва було задоволено клопотання представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та призначено судово-економічну експертизу.

За висновками експерта №7484/17-45 від 28.08.2017 року вбачається ( із шести постановлених питань експертна відповідь надана лише на два питання) що: за умовами кредитного договору №014/1179/74/1021 від 11.10.2006 року процентна ставка становить 14,00 процентів річних, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 165 245,50 доларів США, що відповідає реальній процентній ставці за кредитом в розмірі 16,1 процентів річних.

У той же час, колегія суддів вважає, що висновки експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи, стосовно абсолютного значення подорожчання кредиту на суму 165 245, 50 доларів США, що відповідає реальній процентній ставці за кредитом в розмірі 16,1 процентів річних, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволенням зустрічних позовних вимог відповідача. Оскільки, подорожчання кредиту на суму визначену в висновку відбулося не внаслідок дій позивача, а внаслідок того, що відповідачем протягом дії договору були порушені його умови. Недотримання графіку погашення кредиту та сплати відсотків за період користування кредитними коштами і призвело до подорожчання кредиту.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при постановленні рішення були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до постановлення неправосудного рішення. Підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: