Номер провадження: 22-ц/785/6613/17
Номер справи місцевого суду: 522/2188/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2017 року у цивільній справі за позовом Спеціалізованого Одеського санаторію «Салют» до ОСОБА_3, третя особа Державна фінансова інспекція в Одеській області, про стягнення матеріальної шкоди,

встановила:

04.02.2015 року представник позивача - Спеціалізованого Одеського санаторія «Салют» (далі Санаторій «Салют») звернувся до суду з позовом, в якому після уточнень просив стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 8279,47 грн. на користь Санаторія «Салют», яка складається з:

- 1164,24 грн. (збитки, спричинені головним бухгалтером, внаслідок невірного розрахунку вартості проживання в приміщенні санаторію. Санаторієм недоотримано доходів від надання платних послуг за період з 14.04.2012 року по 01.03.2013 р.);

- 7115, 23 грн. (при розрахунку вартості проживання в санаторії головним бухгалтером ОСОБА_3 були занижені натуральні норми витрати води в період з 01.06.2011 року по 01.03.2013 р.).

10 квітня 2015 року представник Санаторія «Салют» звернувся до суду з уточнюючим позовом, згідно якого просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду у сумі 10260,04 грн. (а.с.103-106).

Крім того, 19 лютого 2015 року представник Санаторія «Салют» звернувся до суду з позовом до відповідачів, у тому числі до ОСОБА_3, про стягнення з неї на користь позивача 10260,04 грн. завданих Санаторію збитків (а.с.63-69).

Зазначені позови були розєднані в окремі провадження ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 24 лютого 2015 року (а.с.61).

Разом з тим, ухвалою того ж суду від 08.07.2015 року були обєднані в одне провадження справа №522/2188/15ц за позовом Санаторія «Салют» до ОСОБА_3, третя особа Державна фінансова інспекція в Одеській області, про стягнення матеріальної шкоди, яка знаходилась у провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П., зі справою (522/3926/15-ц) за позовом Санаторія «Салют» до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, яка знаходилась у провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявської Л.М., присвоєний справам єдиний номер 522/2188/15-ц (а.с.57).

Проте, після неодноразових уточнень позовних вимог, представник Санаторію «Салют» ставив питання про стягнення на його користь з відповідача саме 8279,47 грн. (а.с.167-170).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року позовні вимоги Санаторію «Салют» були задоволені.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового - про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 у відповідності до статей 22, 1166 ЦК України має нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем за шкоду, завдану умисними її діями майну фізичної або юридичної особи.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 була прийнята на посаду в.о. заступника директора з економічних питань - головного бухгалтера Санаторію «Салют» з 02.07.2011 року, що підтверджується наказом №108-к від 01.07. 2011року.

Наказом № 166-к від 19.10.2011р. її було переведено на посаду заступника директора з економічних питань - головного бухгалтера.

14.06.2013 р. у відповідності до Наказу №71-к по Санаторію «Салют» ОСОБА_3 була звільнена з посади заступника директора з економічних питань головного бухгалтера за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Так, в результаті ревізії стану фінансово-господарської діяльності санаторія «Салют», проведеної державною фінансовою інспекцією (далі ДФІ) в Одеській області з 27.01.2014р. по 14.02.2014 р. в санаторії «Салют», було встановлено порушення норм законодавства в частині формування та використання коштів спеціального фонду, ревізію розрахунків до платних послуг, які надаються санаторієм, встановлено, що санаторієм недоотримано доходів від надання платних послуг за період з 14.04.2012 р. по 01.03.2013р., внаслідок невірного розрахунку головним бухгалтером вартості проживання в приміщенні Санаторію «Салют» на загальну суму 1164,24 грн., чим завдано матеріальну шкоду санаторію.

Вказані порушення призвели до викривлення бюджетної звітності, а саме у формі «звіт про надходження і використання коштів, отриманих як плата за послуги» (форма №4-1д) за КПКВ 2501080 «нараховано доходів» в рядку 020 «за послуги, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю» занижено:

- станом на 01.01.2013 р. на суму 970, 20 грн.;

- станом на 01.01.2014р. на суму 194,04 грн.

Зазначеним порушено вимоги п. 1 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 року №996, згідно з яким метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень нової, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Крім того, актом вказаної ревізії було встановлено, що при розрахунку вартості проживання в санаторії головним бухгалтером ОСОБА_3 були занижені натуральні норми витрати води в період з 01.06.2011 року по 01.03.2013 року, у сумі 7115, 23 грн.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, вказаний акт було складено працівниками ДФІ в Одеській області в період з 27.01.2014 року по 14.02.2014 року, тобто через 6 місяців після звільнення із посади заявника апеляційної скарги ОСОБА_3

В основу висновку позивача щодо неправомірності проведених ОСОБА_3 розрахунків вартості платних послуг був покладений той факт, що нею був складений розрахунок вартості проживання в приміщенні Санаторію «Салют» 14 квітня 2012 року, який, в свою чергу, був затверджений його директором.

Також позивач посилався на те, що апелянтом ОСОБА_3 йому було завдано матеріальну шкоду, у звязку з тим, що при проведенні розрахунку вартості проживання в санаторії були занижені натуральні норми витрати води, внаслідок чого на фактичні видатки установи, при відсутності дебіторської заборгованості в обліку були віднесені видатки щодо споживання комунальних послуг фізичними особами - мешканцями санаторію за період з 01.06.2011 року по 01.03.2013 року.

Однак, зазначене твердження не підтверджено належними документами, оскільки в акті ревізії немає посилання на те, якими документами зазначене підтверджено і на які саме розрахунки посилається ДФІ в Одеській області при проведенні таких розрахунків.

Крім того, в матеріалах справи є розрахунок поточних індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення, складений науково-виробничім об'єднанням «Довкілля» в 2012 році, яким встановлені індивідуальні норми водоспоживання та водовідведення, які були затверджені директором Санаторія «Салют» ОСОБА_5 Саме у відповідності до норм водоспоживання, встановлених у зазначеному документі, були проведені розрахунки вартості споживання в приміщеннях санаторію від 12 квітня 2012 року, які також затверджені директором ОСОБА_5

Таким чином, зазначені факти мали б бути підставою для оскарження акта перевірки ДФІ в Одеській області від 21.02.2014 року, для встановлення обєктивних обставин нарахування вказаних витрат і їх відповідності вимогам чинного законодавства України, однак директор санаторію ОСОБА_5 не здійснила цього і звернулась до суду із даним позовом, таким чином поклавши повну вину на відповідача ОСОБА_3

Однак, при вирішенні даного спору судом першої інстанції не були належним чином оцінені надані до суду докази, не надано належної правової оцінки тим документам, які містяться в матеріалах справи, а саме: посадовій інструкції апелянта ОСОБА_3, розрахунків витрат та акту перевірки.

Крім того, у відповідності до ст.ст.11,27 ЦПК України при зверненні до суду саме позивач визначає предмет та підставу позову.

У звязку з цим, у вказаній справі позивач чітко визначив ці елементи позову - це норми КЗпП України і ними обгрунтовував свої позовні вимоги.

Однак, суд при ухваленні рішення, вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог та визначив підставою для задоволення позову норми Цивільного кодексу (далі ЦК) України, без врахування існування факту трудових відносин між сторонами та ухвалив рішення, посилаючись виключно на норми цивільного законодавства.

Так, відповідно до вимог ч.2. ст. 22 ЦК України до матеріальної шкоди віднесені збитки, якимиє: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, матеріальна шкода, яку просив стягнути позивач з відповідача, полягає в недоотриманні останнім доходу від його господарської діяльності тобто упущеної вигоди, яка завдана йому працівником при виконанні трудових обовязків.

Правовідносини, що виникають між працівником та роботодавцем регулюються нормами Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України, в тому числі і порядок відшкодування шкоди, однак, незважаючи на це в своєму рішенні суд вказав підставу про стягнення матеріальної шкоди виключно в рамках цивільно-правових відносин, пославшись тільки на норми ст. 1166 ЦК України.

Так, в оскаржуваному рішенні суду вказано, що позивачу завдана майнова шкода внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_3, з чим колегія суддів погодитись не може, оскільки ні матеріали справи, ні позивач не вказує на те, що ОСОБА_3 вчинила неправомірні дії, які призвели до завдання позивачу матеріальної шкоди.

У звязку з цим, позивач і посилався на норми трудового права, які на його думку давали підстави для стягнення з відповідача на його користь завданої його працівником матеріальної шкоди.

Разом з тим, загальні умови та підстави притягнення працівників до матеріальної відповідальності визначено у ст. 130 КЗпП України.

Працівник несе матеріальну відповідальність тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка належить до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за неодержаний підприємством прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

У відповідності до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Законодавством передбачаються такі види матеріальної відповідальності: обмежена (часткова) і повна залежно від порядку притягнення, розміру заподіяної шкоди та обсягу відшкодування; індивідуальна та колективна (бригадна) - залежно від форми організації праці.

Обмежена матеріальна відповідальність працівників наведена у ст. 133 КЗпП України, відповідно до якої таку відповідальність несуть: працівники за псування або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), у т.ч. при їх виготовленні, у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. У такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за псування або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством працівникові в користування; керівники підприємств та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах та їх заступники у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

Повна матеріальна відповідальності полягає в тому, що працівник повинен відшкодувати збиток, заподіяний підприємству, в повному обсязі, без урахування розміру його середньомісячного заробітку. Така відповідальність може ґрунтуватися на договірних засадах, коли між працівником і підприємством укладається письмовий договір про прийняття на себе працівником повної матеріальної відповідальності. Перелік осіб, із якими укладається договір повної матеріальної відповідальності, встановлений в ст. 135 КЗпП України.

У зазначеному вище Переліку відсутні посади бухгалтера та працівників кадрової служби, а також назви бухгалтерської та кадрової робіт. Тому з бухгалтером або працівником кадрової служби договір про повну матеріальну відповідальність не укладається, якщо він не поєднує виконання своїх обовязків з обовязками за іншою посадою, яка передбачає повну матеріальну відповідальність, наприклад посадою касира.

Як вбачається з матеріалів справи, між апелянтом та позивачем не було укладено договір про повну матеріальну відповідальності, а в посадовій інструкції ОСОБА_3, яка підписана нею 28.02.2013 року, зазначено, що вона несе повну матеріальну відповідальність перед підприємством лише у випадках коли виконує функцію касира.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 не може нести перед позивачем повної матеріальної відповідальності, а лише обмежену в межах свого середнього місячного заробітку.

У відповідності до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працiвниками в розмiрi, що не перевищує середнього мiсячного заробiтку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керiвниками пiдприємств, установ, органiзацiй та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку пiдлеглостi органу шляхом вiдрахування iз заробiтної плати працiвника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку пiдлеглостi органу має бути зроблено не пiзнiше двох тижнiв з дня виявлення заподiяної працiвником шкоди i звернено до виконання не ранiше семи днiв з дня повiдомлення про це працiвниковi. Якщо працiвник не згоден з вiдрахуванням або його розмiром, трудовий спiр за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У рештi випадкiв покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у мiстi, мiського чи мiськрайонного суду.

Таким чином, директор Санаторію «Салют» мав право стягнути з ОСОБА_3 завдану нею матеріальну шкоду в межах її середнього заробітку своїм розпорядженням, не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної нею шкоди, тобто не пізніше 28.02.2014 року.

Проте, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції зазначених обставин не взяв до уваги, що призвело до ухвалення незаконного рішення та безпідставного стягнення з відповідача на користь позивача завданої матеріальної шкоди у повному обсязі, крім того - на підставі норм цивільного, а не трудового законодавства.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У звязку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Санаторію «Салют» до ОСОБА_3, про стягнення матеріальної шкоди, відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Спеціалізованого Одеського санаторію «Салют» до ОСОБА_3, третя особа Державна фінансова інспекція в Одеській області, про стягнення матеріальної шкоди, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_6

ОСОБА_2