Справа №591/5088/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/697/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності,

в с т а н о в и л а:

20 липня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, вимоги якого заявою від 19 грудня 2016 року уточнила та обґрунтувала їх тим, що 25 березня 2008 року уклала з Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (згодом Публічне акціонерне товариство, далі ПАТ «Сведбанк») кредитний договір, за умовами якого отримала 35000 доларів США на придбання квартири. У забезпечення виконання кредитних зобовязань того ж дня банк уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договори поруки, а з ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, предметом якого є придбана за кредитні кошти квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» продав права вимоги за укладеним з позичальницею кредитним договором Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк»), який 15 червня 2014 року перепродав їх відповідачу.

Посилаючись на положення ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача», заявниця вказує на несправедливі та такі, що суперечать принципу добросовісності умови кредитного договору. Зокрема, вказує, що банк не надав їй письмової інформації про сукупну вартість кредиту, обмежив у правах дострокового погашення кредиту, передбачив своє право в односторонньому порядку змінювати процентну ставку, достроково вимагати повернути кредит. Крім того, договором передбачено збільшений строк позовної давності за будь-якою вимогою банку, а не позичальниці, а обсяг відповідальності банку є значно меншим за відповідальність позивачки. Таким чином, просить визнати кредитний договір недійсним, а оскільки договори поруки та іпотечний договір є похідними, тому просить визнати їх недійсними також. Вважає, що сума коштів, сплачена в рахунок погашення відсотків за користування кредитом та інші додаткові платежі, сплачені за кредитним договором, мають бути зараховані в тіло кредиту.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк».

Визнано недійсним договір поруки №1801/0308/71-050-Р-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» та договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-2 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ «Сведбанк».

Визнано недійсним іпотечний договір № 1801/0308/71-050-Z-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про передачу в іпотеку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2.

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом зарахування в рахунок погашення тіла кредиту сплачених ОСОБА_3 платежів за кредитним договором №1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року за період з 25 березня 2008 року по 21 січня 2016 року на загальну суму 27680 доларів США та зобовязано Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») здійснити перерахунок остаточної суми заборгованості ОСОБА_3 по тілу кредиту.

Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь держави 2446 грн. на відшкодування судових витрат.

З вказаним рішенням банк не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому зазначає, що позичальниця засвідчила до підписання кредитного договору про ознайомлення зі всіма його умовами, у тому числі із сукупною вартістю кредиту, тобто позивачці надано повну та вичерпну інформацію щодо умов кредитування. Вважає, що рішення ґрунтується лише на висновку експерта, який не вказав яка сума зарахована на погашення відсотків, а яка на погашення кредиту. Крім того зазначає, що судовим рішенням з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 вже стягнута заборгованість за спірним кредитним договором у розмірі 352493,86 грн., а місцевим судом зясовані обставини укладання кредитного договору, виникнення боргу та правильності його розрахунків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків. Зокрема, несправедливими є умови про зміни у витратах щодо плати за обслуговування кредиту, додаткові умови при достроковому погашенні боргу. Також суд вважав, що позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.

Крім того, суд вказав, що договори поруки та договір іпотеки є похідними від кредитного договору, а тому визнав їх недійсними.

Також суд дійшов висновку, що оскільки кредитний договір визнається недійсним, він є недійсним з моменту його вчинення та не породжує правових наслідків, передбачених таким договором, а тому сплачені ОСОБА_3 кошти в рахунок погашення відсотків за користування кредитом та інші додаткові платежі підлягають зарахуванню в суму тіла кредиту.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 25 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №1801/0308/71-050, за умовами якого позичальниця отримала 35000 доларів США для придбання квартири зі строком повернення до 24 березня 2038 року (т. 1 а.с. 175-178).

Того ж дня ОСОБА_3 за кредитні кошти придбано квартиру АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 27).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 25 березня 2008 року банк уклав з ОСОБА_4 договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-1 та з ОСОБА_5 договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-2.

25 березня 2008 року між та ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №1801/0308/71-050-Z-1, предметом якого є зазначена вище квартира позичальниці, придбана за кредитні кошти (т. 1 а.с. 182-184).

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» за договором купівлі-продажу відступив право вимоги за кредитними договорами ПАТ «Дельта Банк», який 15 червня 2014 року перепродав права вимоги ПАТ «Альфа-Банк», зокрема і за укладеними з позивачкою кредитним договором та договором іпотеки.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 15 вересня 2015 року, стягнута на користь ПАТ «АльфаБанк» в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у сумі 352493,86 грн. (т. 2 а.с. 162-168).

З висновку проведеної у справі судовоекономічної експертизи № 1968 від 02 листопада 2016 року вбачається, що реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення спірного кредитного договору не визначені, оскільки в договорі вказана процентна ставка як 11,90 %, проте реальна процентна ставка складає 12,89 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту складає 63643 доларів США (321398,44 грн.). Крім того, оформлення банком інформації про умови кредитування та про сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору в повній мірі не узгоджується з «Правилами надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року та Закону України «Про захист прав споживачів» (т. 2 а.с. 55-71).

З викладеного вбачається, що внаслідок укладення кредитного договору та договору іпотеки між ОСОБА_3 та банком виникли договірні правовідносини, виконання яких забезпечене іпотекою.

При цьому обставини укладення із заявницею кредитного та іпотечного договорів, забезпечення зобовязань позичальниці двома поручителями, факт неналежного виконання позивачкою та третіми особами взятих на себе обовязків були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції під час вирішення питання про стягнення кредитного боргу, а відтак з огляду на положення ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 як на підстави для визнання недійсним кредитного договору в цілому посилалася на несправедливі та такі, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» окремі пункти договору.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з кредитним договором, регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 723/97-ВР).

Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму ст. 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п.п. 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

За змістом п. 1.5 кредитного договору сторонами обумовлено, що до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його) витрат у звязку з отриманням кредиту на умовах договору включаються суми, необхідні для погашення кредит, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, а також вартість витрат, повязаних з укладенням іпотечного договору, передбаченого п. 2.1 цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до п. 5.1.8 договору.

Вважаючи вказані умови договору несправедливими, заявниця зазначає, що вартість витрат, повязаних з укладенням іпотечного договору, а також змін і доповнень до нього, не повинна включатися до складу загальної вартості кредиту.

Колегія суддів вважає, що вказані умови кредитного договору не можуть бути визнані недійсними ( окрім комісії), оскільки вони є конкретизованими та узгодженими між сторонами договору. Крім того, укладення іпотечного договору є передумовою надання кредиту позичальниці (п. 1.1 кредитного договору), є забезпечувальним зобовязанням кредитного договору (розділ 2 кредитного договору), тощо.

Проте умова п. 1.5 кредитного договору в частині включення до сукупної вартості кредиту передбачених договором комісій на думку колегії суддів є несправедливою.

Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обовязок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (п. 3.3 Правил).

Відповідно до п.3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, передбачену в п. 1.5 умову кредитного договору в частині включення до сукупної вартості кредиту сум передбачених договором комісій слід визнати недійсною.

За змістом п. 3.8 кредитного договору сторонами обумовлено порядок змін умов договору з відповідною зміною зобовязань позичальниці щодо строку їх виконання, зокрема у разі порушення умов договору щодо невиконання передбачених п. 5.1.10 та п. 5.1.11 зобовязань ОСОБА_3

Відповідно до п. 5.1.10 договору позичальниця зобовязалася без попередньої письмової згоди банку не укладати правочинів по одержанню нових позик і кредитів, а також не укладати правочинів щодо розпорядження належним позичальниці будь-яким рухомим та (або) нерухомим майном (у т.ч. частиною такого майна).

Пунктом 5.1.11 кредитного договору передбачене зобовязання позичальниці не допускати протягом дії договору випадків набуття дитиною права власності або користування щодо обєкту нерухомості. Якщо протягом дії кредитного договору дитина набуває право власності або право користування щодо обєкту нерухомості, позичальниця зобовязується протягом двадцяти календарних днів з дня настання такого факту отримати згоду органу опіки та піклування на вчинення щодо обєкту нерухомості, як предмету іпотеки, будь-яких дій, передбачених законодавством та іпотечним договором, зазначеним у п. 2.1 кредитного договору, а також протягом зазначеного строку надати оригінал такої згоди до банку.

З викладених умов вбачається порушення прав позичальниці щодо права на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю ( обєкти власності у цьому пункті кредитного договору не конкретизовані) з урахуванням умов іпотечного договору (ст. 41 Конституції України), а також свободи договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Крім того, не можуть бути встановлені додаткові обмеження, оговорені іпотечним договором, які впливають на право користування дитиною належним її матері житлом, а отримання дозволу від органу опіки та піклування при набутті дитиною права володіння чи користування іпотечним житлом, на відміну від позбавлення дитини таких прав, чинним законодавством не передбачено.

Отже, п. 3.8 кредитного договору слід визнати недійсним в частині порушення умов договору щодо невиконання передбачених п. 5.1.10 та п. 5.1.11 зобовязань позичальниці, а також окремо п. 5.1.10 та п. 5.1.11 договору.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України під захистом права судом розуміється звернення особи до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 22 закону «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів здійснює суд.

Відповідно до ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За викладених норм вбачається, що обмеження у праві на звернення до суду є порушенням гарантованих Конституцією України прав, а відтак передбачене п. 10.4 кредитного договору застереження про те, що всі спори по цьому договору, якщо вони не будуть вирішені шляхом переговорів, підлягають вирішенню в господарському суді, є таким, що порушує право позичальниці на звернення до суду, а тому підлягає визнанню недійсним.

Стосовно інших умов кредитного договору, які позичальниця вважає несправедливими, колегія суддів вважає їх такими, що не обмежують прав заявниці.

Зокрема, п. 3.7 договору щодо обовязку позичальниці письмово повідомити банк за 10 календарних днів перед повним достроковим погашенням боргу та відмови банку у прийнятті платежу за недотриманням цієї умови не є несправедливою умовою по відношенню до позичальниці, оскільки не позбавляє права на дострокове погашення боргу.

Зміна умов договору з відповідною зміною зобовязань позичальниці щодо строку їх виконання містять гарантії для банку у випадку настання певних ризиків (п. 3.8). При цьому відповідна зміна умов договору буде можливою лише при дотриманні належного повідомлення позичальниці про відповідні зміни.

Таким чином, передбачені умовами кредитного договору додаткові гарантії прав банку спрямовані на належне виконання позичальницею взятих на себе зобовязань і застосовуються банком лише при настанні реальних ризиків невчасного повернення кредиту або настання реальних ризиків втрати можливості забезпечити повернення боргу за рахунок забезпеченого іпотекою зобовязання, тобто нерухомого майна позивачки, яке придбане за кредитні кошти.

Відтак, вказані вище умови договору не вносять у договірні правовідносини істотного дисбалансу у правах і обовязках сторін саме на шкоду споживача.

Не є несправедливими також умови договору стосовно обовязку позичальниці застрахувати предмет іпотеки (п. 3.9, п. 5.1.8), щодо права банку на стягнення пені і штрафів (п. 5.1.5, розділ 8).

Зазначені права іпотекодержателя та кредитодавця передбачені нормами ЦК України та Закону України «Про іпотеку», є погодженими сторонами договору та спрямовані на уникнення ризиків втрати банком права на забезпечення виконання зобовязань у випадку знищення іпотечного майна, стимулюють до вчасного виконання взятих позичальницею зобовязань.

З приводу умов кредитного договору, які передбачають односторонню зміну банком процентної ставки ( п.3.8,6.1.2,6.1.1,9.3,6.1.2.2) колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (далі Закон № 661-VI), який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, ч. 2 якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

З аналізу зазначених норм слід дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ.

При укладенні кредитного договору 25 березня 2008 року діяло законодавство, яке не забороняло одностороннього збільшення банком процентної ставки, але з набранням чинності з 16 жовтня 2011 року Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» таке право позикодавця було припинено, але це не дає підстав для визнання пунктів кредитного договору щодо зміну банком процентної ставки недійсним з моменту укладання кредитного договору.

В судовому засіданні представником банку зазначено та стороною позивачки не заперечується, що зміни процентної ставки за користування кредитними коштами з моменту укладення кредитного договору не відбувалося, а відтак для ОСОБА_3 умови договору стосовно права банку на одностороннє підвищення процентної ставки, порядок такого підвищення та відповідні наслідки незгоди позичальниці з процентною ставкою, запропонованою банком, не мають негативних наслідків.

Таким чином, пункти 5.1.4, 6.1.2, 6.1.2.1, 6.1.2.2 кредитного договору прав позичальниці не обмежують, а тому з передбачених Законом № 1023-ХІІ підстав не можуть бути визнані недійсними.

За викладених вище обставин вбачається, що оспорюваний кредитний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ, зокрема: п. 1.5 в частині включення до сукупної вартості кредиту передбачених договором комісій, п. 3.8 в частині порушення умов договору щодо невиконання передбачених п. 5.1.10 та п. 5.1.11 зобовязань позичальника, п. 3.11, п. 5.1.10, п. 5.1.11, п. 10.4, п. 10.11.

Вказані вище умови договору, які колегія суддів визнає недійсними, а також окремі умови кредитного договору, які позивачка вважає несправедливими, місцевий суд помилково вважав суттєвими, оскільки вони повязані з врегулюванням належного виконання договору його сторонами, передбачають відповідальність за його невиконання, а тому безпідставно визнав оспорюваних кредитний договір недійсним в цілому.

Відповідно до вимог ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, вирішуючи спір суд першої інстанції не врахував, що визнання окремих умов кредитного договору, які не є істотними та не впливають на його належне виконання, не тягне за собою визнання недійсним всього договору, який, зокрема, містить умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, щомісячну суму необхідного платежу, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобовязань за договором та його умови.

Виконання сторонами договору істотних умов, часткове повернення ОСОБА_3 боргу свідчить про те, що позичальниця була ознайомлена з умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Оскільки підстави для визнання кредитного договору недійсним у звязку з визнанням недійсними окремих його умов, відсутні, тому договір іпотеки, укладений для забезпечення виконання основного договору, законних підстав визнавати недійсним також немає.

Крім того, є помилковими висновки суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів поруки.

Згідно з розясненнями, які надані у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки договори поруки, укладені між банком та третіми особами, є самостійними договірними зобовязаннями ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а позивачка не є стороною цих правочинів, тому її вимоги про визнання договорів поруки недійсними не ґрунтуються на законі.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наведеного вище, що призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки вимоги позовної заяви, як і вимоги апеляційної скарги задоволені частково, ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору за подання позову, тому судовий збір, який підлягає стягненню з банку на користь держави за розгляд справи в суді першої інстанції та судовий збір, який підлягає компенсації банку за рахунок держави за наслідками апеляційного перегляду, шляхом взаємозаліку слід компенсувати ПАТ «Альфа-Банк» за рахунок держави у сумі 1705 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності задовольнити частково.

Визнати недійсними п. 1.5 в частині включення до сукупної вартості кредиту передбачених договором комісій, п. 3.8 в частині порушення умов договору щодо невиконання передбачених п. 5.1.10 та п. 5.1.11 зобовязань позичальника, п. 3.11, п. 5.1.10, п. 5.1.11, п. 10.4, п. 10.11 кредитного договору № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» () за рахунок держави 1705 грн. 20 коп. на відшкодування судового збору за апеляційний розгляд.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: