Справа № 761/7927/17
Провадження № 2/761/4116/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Бондарю В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач), в особі свого представника, 06 березня 2017 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) про визначення порядку користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить 1/6 частини квартири АДРЕСА_1, яка складається із двох ізольованих кімнат площею 12,3 кв.м. та 13,5 кв.м, відповідно, кухні - площею 6 кв.м, коридору, комори та балкону. Вказує, що власником інших 5/6 частини вказаної квартири є Відповідач. Позивач зазначив, що Відповідач у вказаній квартирі не проживає, оскільки постійно мешкає в м. Ніжині Чернігівської області, однак періодично навідується до спільної квартири. Позивач зауважив, що Відповідач встановив замок на вхідні двері квартири, тим самим, створюючи Позивачеві перешкоди у користуванні нею. Зауважує, що між співвласниками згоди про порядок користування квартирою не досягнуто. Крім того, Позивач зазначив, що не має у власності іншого житла, ніж 1/6 частини у вказаній квартирі. Просив суд ухвалити судове рішення, яким встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 а саме: у користування Позивачеві виділити житлову кімнату площею 12,5 кв.м, що максимально буде відповідати його ідеальній частці; у користуванні Відповідачу залишити житлову кімнату з балконом площею 13,5 кв.м; в загальному користуванні сторонам залишити кухню площею 6 кв.м, вбиральню/ванну 2,9 кв.м, коридор та комору.

В ході судового розгляду справи, представник Позивача подала до суду заяву про зменшення позовних вимог від 26 червня 2017 року, в якій зазначила наступні позовні вимоги: зокрема, просила ухвалити судове рішення, яким встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 а саме: у користування Позивачеві виділити житлову кімнату площею 12,5 кв.м, що максимально буде відповідати його ідеальній частці; у користуванні Відповідача залишити житлову кімнату з балконом площею 13,5 кв.м; в загальному користуванні залишити кухню площею 6 кв.м, вбиральню/ванну 2,9 кв.м, коридор.

У судовому засіданні, представник Позивача позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві, з урахуванням уточнень. Просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні, позов не визнали. У задоволенні позовних вимог просили суд відмовити повністю. Зауважили, що виходячи із розміру ідеальних часток позовні вимоги є не співмірними. Крім того, Відповідач зауважив, що кімнату площею 12,5 кв.м Позивач здає орендарям і, що він не чинить перешкод Позивачеві у користуванні спірною квартирою.

Суд, заслухавши пояснення представника Позивача, Відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом частини 1 статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами 1, 2 статті 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Судом встановлено, що згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 29 березня 2016 року, за р. № 9-215, ОСОБА_1 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Власником інших 5/6 частини вказаної квартири є ОСОБА_2.

Крім того, судом встановлено, що згідно Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вказана квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 25,8 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - площею 12,3 кв.м, 2-а кімната - площею 13,5 кв.м, кухні - площею 6,0 кв.м, сполученої вбиральні площею - 2,9 кв.м, коридору - площею 4,7; 2,7; 1,7 кв.м, комори - площею 0,7 кв.м.

У постанові судової палати Верховного Суду України з розгляду цивільних справ від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15, судовою палатою визначено, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Крім того, згідно пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

За змістом пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 рок «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Позивач зазначив, що квартира АДРЕСА_1, 1/6 частини якої належить Позивачеві на праві приватної власності, є його єдиним помешканням.

Згідно з частиною 1 статті 10 Цивільного кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до частин 1-3 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, враховуючи встановлені судом факти, зокрема ті, що між співвласниками квартири згоди про порядок користування квартирою не досягнуто, Відповідач у спірній квартирі фактично не проживає, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов - таким, що підлягає задоволенню.

Крім того, у відповідності зі статтею 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідача на користь Позивача підлягає присудженню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

З урахуванням викладеного, на підставі статті 47 Конституції України, статей 355, 356, 358 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», керуючись статями 10, 11, 13, 57, 60, 88, 209, 212- 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою - з а д о в о л ь н и т и.

Виділити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у користування жилу кімнату - площею 12,3 кв.м з коморою - площею 0,7 кв.м., в квартирі АДРЕСА_2.

Виділити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) кімнату - площею 13,5 кв.м з балконом - площею 2,7 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) місця загального користування в квартирі АДРЕСА_2, а саме: кухню - площею 6,0 кв.м, вбиральню/ванну кімнату - площею 2,9 кв.м. та коридор.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :