У Х В А Л А

12 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Миргородської міської ради Полтавської області, третя особа - приватне підприємство «Земсервіс-плюс», про визнання недійсними та скасування державних актів про право власності на земельні ділянки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4, визнано недійсними та скасовано державні акти на право власності на земельні ділянки, що належать ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що знаходяться в АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень у справі та направлення справи на новий судовий розгляд з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 42 ЗК України (1990 року) та статей 116, 118, 120, 152, 155 ЗК України (2001 року).

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року, 16 березня 2016 року, постанову Верховного Суду України від 10 червня 2015 року та постанову пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою ще на момент звернення до органів місцевого самоврядування, які своїми рішеннями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі поданих ними заяв передали безкоштовно у приватну власність земельні ділянки площею 400 кв. м та 600 кв. м по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, та дозволили в установленому порядку одержати державні акти на право власності на землю.

У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року на яку посилається заявник в своїй заяві, міститься висновок щодо перебігу позовної давності.

Надані заявником ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року, 16 березня 2016 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справ.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7, не є судовим рішенням на яке слід посилатись на підтвердження підстави для подання заяви, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Миргородської міської ради Полтавської області, третя особа - приватне підприємство «Земсервіс-плюс», про визнання недійсними та скасування державних актів про право власності на земельні ділянки до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
В.М. Сімоненко