АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9521/2017 Головуючий в 1-й інстанції - Новак А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.,

при секретарі - Казаник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та за зустрічним позовомОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивач пред'явила вказаний позов до відповідача та зазначала, що 29 червня 1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Радянського району міста Києва, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 1996 року червня місяця 29 числа зроблено запис за № 209, між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб.

Посилаючись на те,що сімейні стосунки у шлюбі не склались, починаючи з червня 2014 року не ведеться спільне господарство, мають окремий бюджет, шлюб носить формальний характер, просилашлюб сторінрозірвати, оскільки вважає, що збереження такого не можливе та суперечить їх інтересам.

Крім того в період шлюбу ними, як подружжям було набуто спільне майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1, житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_2, автомобіля ВАЗ 21043, 2002 року випуску, р.н. НОМЕР_1, земельної ділянки розташованої на АДРЕСА_2, площею 0.2467 га та земельної ділянки розташованої в селі Прутильці Корсунь- Шевченківського району Черкаської області , площею 0.4357 га.

Позивач в порядку поділу вказаного майна просила визнати за нею права власності на квартиру, за вказаною адресою,припинившиправа власності відповідача на зазначену квартиру. На решту майна припинити її право власності та визнати право власності за відповідачем на житловий будинок, автомобіль ВАЗ21043, 2002 року випуску, р.н.НОМЕР_1, та вказані земельні ділянки ваідповідно площею 0.2467 га та 0.4357 га.

ОСОБА_4 подавзустрічнийпозов про поділ майна подружжя та просив визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири,1/2частку житлового будинку, Ѕ частку автомобіля ВАЗ21043, 2002 року випуску.

Рішенням Голосіївського районного суду м,Києва від 25 липня 2017 року розірвано шлюб сторін. Визнано за кожним з подружжя. право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1, житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_2 Черкаської області, автомобіля ВАЗ21043, 2002 року випуску, р.н. НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині поділу майна подружжя та ухвалити нове, яким визнати право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру і припинити право власності на цю квартиру ОСОБА_4, визнавши за ним право власності на спірний будинок та автомобіль, припинивши право власності на це майно ОСОБА_3. Вказує, що висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам закону,що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина 2 ст. 60 СК України визначає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, в зв»язку з чим ні дружина, ні чоловік не зобов»язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю .

Встановлено, що 29 червня 1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Радянського району міста Києва, сторони уклали шлюб , про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 1996 року червня місяця 29 числа зроблено запис за № 209 . Починаючи з червня 2014 року сторони припинили шлюбні відносини.

Під час шлюбу сторонами було придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1; житловий будинок, розташований на АДРЕСА_2 ; автомобіль ВАЗ 21043, 2002 року випуску, р.н. НОМЕР_1.

Земельні ділянки, розташовані на АДРЕСА_2, площею 0.2467 га та площею 0.4357 га отримані ОСОБА_3.08.04.2008 року, внаслідок їх приватизації.

Обґрунтовуючи спосіб розподілу майна, запропонований нею, ОСОБА_3 просила суд відступити від засади рівності часток подружжя з тих підстав, що відповідач не дбав про матеріальне становище сім'ї , витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї, що підтверджується тим, що оплату за комунальні послуги , оплату товарів і послуг по облаштунку квартири,оплату одягу для спільного сина сторін, а також товарів призначених для його навчання, здійснювала її дочка ОСОБА_5, що підтверджується відповідними квитанціями. При цьому, відповідач неодноразово здійснював продаж рухомого майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності без її згоди, а отримані кошти витрачав на власні потреби, що можуть підтвердити покази свідків.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги сторін, суд виходив з того, що сторони не домовилися про порядок поділу майна,при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя , частки майна дружини і чоловіка є рівними, а доводи того, що ОСОБА_4 не дбав про матеріальне становище сім'ї, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї , суд вважав не доведеними.

Таке рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідними нормам матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу , визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Аналізуючи надані ОСОБА_3 докази на підтвердження позовних вимог щодо того, що ОСОБА_4 не дбав про матеріальне становище сім'ї, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази свідчать лише про те, що з рахунку ОСОБА_6, яка діяла на власний розсуд, 09.03., 13.04.,06.06.,12.07.,19.08., 22.09.2014 року проводились платежі за житлово-комунальні послуги, які надавались мешканцям квартири АДРЕСА_1, а з інших квитанцій (жовтень, листопад , квітень, травень 2012 року, травень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2013 року) взагалі не вбачається хто саме був платником.

При цьому слід зазначити, що з червня 2014 року сторони проживали окремо, і в спірній квартирі залишилась проживати саме позивач, ОСОБА_3.

З двох квитанцій по оплаті товарів і послуг (придбання витяжки у квітні 2013 року та PocketBook у грудні 2011 року) та двох чеків про придбання одягу 01.07.2014 року також не вбачається хто саме був платником за придбання вказаних речей, як і не вбачається кому саме вони придбавались .

Оплата світло-прозорих конструкцій та захисних ролет за договором від 27.11.2012 року , укладеним ОСОБА_3, також не свідчить про те, що відповідач матеріально не дбав про утримання сім»ї, оскільки доказів того, що кошти на придбання вказаних конструкцій не були коштами сімейного бюджету, позивачем не надано.

Вказані докази не можна вважати належними на підтвердження того, що ОСОБА_4 не дбав про матеріальне становище сім'ї , яка існувала з 1996 року і до червня 2014 року, оскільки вони не вказують на те, що він відмовлявся оплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги, відмовлявся утримувати родину , приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду, ухваленого в даній справі, підстави до скасування якого відсутні .

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -