Єдиний унікальний номер 219/9688/16-ц Номер провадження 22-ц/775/471/2017
Головуючий у 1 інстанції Хомченко Л.І. Єдиний унікальний номер 219/9688/16-ц
Доповідач Новосьолова Г.Г. Номер провадження 22-ц/775/471/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Новосядлої В.М., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Ротар Я.Б., Марченко Я.О.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2017 року та додаткове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа виконавчий комітет Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2017 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

27 березня 2017 року додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відмовлено.

Не погодившись з судовими рішеннями позивачка ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційних скарги зазначає, що вона частково визнає надання відповідачем матеріальної допомоги про що свідчать лише декілька квитанцій про грошові перекази від 13 липня 2015 року, 10 вересня 2015 року та 17 грудня 2015 року. Копій інших квитанцій, свідчать про те, що вони не стосуються переказів на користь позивачки на утримання дитини, з них не вбачається ані платника, ані отримувач, ані операції, на підставі яких видані ці чеки (оригінали цих документів судом не досліджувались). Відповідач більше року не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини, що має значення для правової оцінки стану виконання батьківських обов'язків, отже він не піклується про дитину, а тому є правові підстави для позбавлення його батьківських прав.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення скасувати.

В судове засіданні не з'явився представник третьої особи орган опіки та піклування Бахмутської міської ради, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.210).

В судове засіданні не з'явився відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Апеляційним судом Донецької області на офіційному веб - порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua) 06 червня 2017 року було розміщено оголошення про розгляд справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2017 року та додаткове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа виконавчий комітет Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини 15 червня 2017 року о 09 год. 30 хв. Телефонний зв'язок з ОСОБА_2 відсутній (а.с.209).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав правильно виходив з вимог ст.164 ч.1 СК України та зазначив, що позивачкою не надані докази, що відповідач не забрав дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляв до дитини батьківського піклування або ухилявся від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, оскільки він мешкає на тимчасово непідконтрольної території органам державної влади України де проводяться бойові дії.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю та знаходяться на її утриманні.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками записані: батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_1.(а.с.4).

З 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області, як особа переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, яка раніше мешкала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

06 квітня 2016 року заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (а.с.11-12).

05 травня 2016 року заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частці усіх видів заробітку (доходу), але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 січня 2016 року до повноліття (а.с.73).

У висновку органу опіки та піклування Бахмутської міської ради від 02 грудня 2016 року зазначено, що ОСОБА_2 без поважних причин самоусунувся від виховання та утримання дитини, виходячи з інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому вони вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні до його малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.62-63).

За повідомленням ЦПМСД Бамхмутської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги" ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, спостерігається у лікаря педіатра. Про стан здоров'я дитини піклується та звертається під час хвороби мати ОСОБА_1 (а.с.67).

Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого, - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У цьому випадку позивач, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що відповідач як батько ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дитини.

Як роз'яснено у п. 15 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевірити докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, щодо поведінки відповідача відносно дитини та достатності обґрунтувань тих обставин, які визначені підставою для позбавлення її батьківських прав, можливості зміни його поведінки відносно дитини внаслідок вжиття менш суворих заходів впливу.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Крім того, відповідно до змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю або батьком.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

У висновку органу опіки та піклування Бахмутської міської ради від 02 грудня 2016 року зазначено, що ОСОБА_2 без поважних причин самоусунувся від виховання та утримання дитини, виходячи з інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому вони вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні до його малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.62-63).

Відповідно до вимог ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування,оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Виходячи з практики слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

18 травня 2017 року ухвалою апеляційного суду Донецької області було задоволено клопотання позивачки ОСОБА_1 про витребування доказів з Координаційного центру при штабі АТО інформацію щодо того, чи оформлював ОСОБА_2 протягом періоду з 2015 по 2017 роки пропуск для виїзду/в'їзду з тимчасово непідконтрольної території Донецької області з територію, яка тимчасово непідконтрольної державі Україна (а.с.187-188).

Координаційним центром при штабі АТО надана інформація про те, що в електронному Реєєстрі дозволів для переміщення осіб в районі проведення АТО наявна інформація про отримання громадянином України ОСОБА_2 дозволу на перетин лінії зіткнення від 14 грудня 2016 року терміном дії на один рік (а.с.211).

Отже, зазначене підтверджує знаходження відповідача за території яка тимчасове непідконтрольна державним органам України.

У ст.164 СК України зазначений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Але, при розгляді справи ні позивачкою ОСОБА_1 , ні її представником ОСОБА_4, як у суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції належних та відповідних доказів щодо позбавлення батьківських прав не були надані.

Отже, відповідач хоча і неналежно виконує свої обов'язки по вихованню дитини, чому є і об'єктивні причини - останнє відоме місце проживання останнього - смт. Тельманове Тельмановського району Донецької області, суд з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, обґрунтовано не знайшов підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК для задоволення цих вимог.

Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав з вищенаведених підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі правильно виходів з вимог ст.184 ч.1 СК України та зазначив позивачем не надано належних доказів, того що відповідач має нерегулярний мінливий дохід та інші обставини, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що 05 травня 2016 року заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частці усіх видів заробітку (доходу), але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 січня 2016 року до повноліття (а.с.73).

Згідно заяв про відправку переводів за Міжнародною платіжною системою грошових переводів «Юнистрим» та касових ордерів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 направляв грошові кошти 13 липня 2015 року, 10 вересня 2015 року, 17 грудня 2015 року (а.с.95-99, 101-105).

Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Позивачка звертаючись до суду просила стягнути аліменти з відповідача у твердій грошовій сумі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції від 2016 року про стягнення аліментів від добровільно не виконує, але він є працездатною людиною, на даний час ніде не працює, тому відповідно до ч.1 ст184 СК України є підстава для визначення розміру аліментів у твердій сумі.

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка та її представник пояснили, що рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів для виконання у державну виконавчу службу не направлено. Звертаючись у ВДВС їй усно пояснили, що місце проживання його не відоме, а тому відмовились у прийнятті до виконання виконавчого листа про стягнення аліментів. Постанов ВДВС щодо виконання рішення суду про стягнення аліментів з відповідача у неї ніяких не має.

Отже, виконавчий лист про стягнення аліментів на виконання у ВДВС не перебував, що не оспорюється позивачкою, про те твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 не працює та має мінливий дохід не підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином, із встановлених судом першої інстанції вбачається, що заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду від 05 травня 2016 року вже стягнути аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі ? частини, а тому стягнення аліментів вдруге при наявності рішення суду законом не передбачено.

При цьому, позивачка ОСОБА_1 не позбавлена права звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів з частці на тверду грошову суму відповідно до вимог ст.192 СК України.

Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі з вищенаведених підстав.

Довід апеляційної скарги про те, що частина копій квитанцій наданих ОСОБА_2, які знаходяться в матеріалах справи, не стосуються переказів на користь позивачки на утримання дитини, з них не вбачається ані платника, ані отримувача, ані операції на підставі яких видані ці чеки є не обґрунтованим, тому що вказані квитанції не були враховані судовими інстанціями під час розгляду справи.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не встановлено.

У відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.308,315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2017 року та додаткове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Судді: