Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4027/16-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПритватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічними позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПритватБанк» про визнання кредитного договору недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2017 року

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 13 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, за умовами якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 29 лютого 2016 року утворилася заборгованість у сумі 31270,38 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 14933,49 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 13302,70 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 1068,93 грн., а також штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процента складова) 2465,26 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 270 грн. 38 коп. та понесені судові витрати.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом на обґрунтування якого зазначила, що жодного договору з банком не підписувала, а підписана анкета-заявка не може вважатися кредитним договором або договором приєднання. Крім того, при підписанні кредитного договору ОСОБА_3 були порушені норми чинного законодавства та права позичальника : було приховано інформацію стосовно ризиків крадіжки коштів з банківської карти та її можливі наслідки; самостійна зміна режиму використання банківської картки; одностороння зміна тарифів та відсоткової ставки по кредиту без інформування про це відповідача. Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, просила визнати договір про надання споживчого кредиту недійсними через введення відповідача в оману та через використання банком нечесної підприємницької діяльності.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача 29305 грн. 12 коп. заборгованості за кредитним договором, вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та задовольнити зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані обставини, які мають значення для справи. Зокрема зазначає, що кредитний договір від 13.09.2007 р. укладений в порушення норм ст.203 ЦК України та ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом введення апелянта в оману ненадання всієї необхідної інформації по кредиту, а тому є недійсним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом установлено, що 13.09.2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено договір, згідно якого, позичальник отримала кредит у сумі 2608,77 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг та користування платіжною карткою, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Позичальник підтвердила факт ознайомлення і погодження із зазначеними Умовами та Правилами, а також отримання від ОСОБА_3 кредитної карти та ПІН коду.

Відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття любого розміру Кредитного ліміту, встановленого ОСОБА_3.

Згідно п.6.5. Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У відповідності до п. 6.6. Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідно до п. 6.7 Умов та Правил власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту.

Згідно п.8.6. Умов та Правил при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Взяті на себе зобовязання Банк виконав, надавши позивачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який протягом дії кредитної картки збільшувався до 15000 грн. Разом з тим, ОСОБА_2 кредит своєчасно не погасила, внаслідок чого станом на 29.02.2016 р. утворилась заборгованість.

Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 01.03.2015 р. відповідач ОСОБА_2 не мала заборгованості по договору.

12 березня 2015 р. з карткового рахунку ОСОБА_2 було знято кредитні кошти в сумі 14933,49 грн. через картку №709066. Отримавши смс-повідомлення про зняття коштів з карки, ОСОБА_2 звернулась до працівників ОСОБА_3 та органів поліції з відповідними заявами про незаконне списання грошових коштів.

В ході проведення внутрішньої перевірки здійснення даної операції було встановлено, що платіж 14359,12 грн. (без комісії) здійснено через платіжну систему «IPAY» за допомогою введення пароля, який надійшов на телефонний номер клієнта +38 096-238-12-61. Зазначені платежі здійснювалися з коректним введенням направлених банком паролів платежів. Даний платіж ініційований відповідачем через Інтернет шляхом введення інформації про номер картки, термін її дії та CVV код та проходженням успішної авторизації. Для підтвердження операції відповідачем ОСОБА_2 отримано та введено одноразовий ОТП-пароль, який завершив транзакцію.

Тобто, здійсненню операції 12.03.2015 р. на суму 14359,12 грн. передувало успішне проходження авторизації: введення реквізитів картки та отримання-введення ОТП-паролю «PASSWORD», що є підтвердженням особистого бажання клієнта на здійснення операції та запобігає виконати таку операцію шахрайським шляхом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що банк свої зобовязання за договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти на картковий рахунок, які остання отримала, проте своїх зобовязань за кредитним договором не виконала. Судом встановлено, що зняття коштів з рахунку боржника відбулось внаслідок розголошення відповідачкою третім особам конфіденційної інформації та введення динамічного пароля, направленого на її мобільний номер. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку, що при укладенні спірного договору між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, відповідач погодилась із запропонованими ОСОБА_3 умовами, що і засвідчила своїм підписом на договорі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10.05.2007 року, перед укладенням кредитного договору банк зобовязаний надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 13.09.2007 р. підписали анкету-заявку, в якій вказано, що позичальнику надається строковий кредит в розмірі 2608,77 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості, єдиноразова винагорода 182,68 грн. Встановлено зобовязання з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії у визначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Визначено порядок погашення заборгованості: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 13 по 18 число кожного місяця у сумі 261,02 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Своїм підписом на заяві клієнта відповідачка засвідчила, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг та користування платіжною карткою, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг та підтвердила факт ознайомлення і погодження із зазначеними Умовами та Правилами, а також отримання від ОСОБА_3 кредитної карти та ПІН коду.

Крім того, на підтвердження факту укладення договору про надання банківських послуг від 13.09.2007 року також свідчать анкети-заявки від 14.06.2010 року, 27.12.2010 року, 01.09.2011 року, 13.06.2013 року та 11.11.2014 року за підписом ОСОБА_2 та інформація про видані кредитні картки на її імя. У зазначених анкетах-заявках міститься підпис ОСОБА_2 про те, що остання підтверджує факт приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, при укладені спірної угоди між сторонами досягнуто згоди із усіх істотних умов: мета, сума і строк кредиту, умови та порядок його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, графік погашення основної суми боргу, порядок зміни та припинення дії, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, угоди укладені в письмовій формі, сторони угод мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Відповідно до п. 1.1.2.4 цих Умов до обов'язків Клієнта входить: у разі незгоди зі змінами Правил та/або ОСОБА_3 надати ОСОБА_3 письмову заяву про розірвання цього Договору і погасити заборгованість, що виникла перед ОСОБА_3, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення Карток, виданих Власнику і його Довіреним особам.

Позичальник погодилась на отримання кредиту з такими умовами, що запропоновані ОСОБА_3. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис відповідачки на договорі свідчить про її згоду на укладення договору на тих умовах, які в ньому зазначені.

Посилання ОСОБА_2 на те, що 12.03.2015 р. з її рахунку відбулась крадіжка коштів, є недоведеним на даний час, оскільки за даним фактом лише відкрито кримінальне провадження №0004268 за ч.1 ст. 185 КК України, а справа знаходиться на стадії досудового розслідування.

Крім того, суд першої інстанції встановивши, що зняття коштів на суму 14359,12 грн. із кредитної картки № 709066 відбулося внаслідок розголошення ОСОБА_2 третім особам конфіденційної інформації та введення динамічного пароля, який був направлений на мобільний номер відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення вказаних коштів з відповідача.

Також колегія суддів враховує наступне.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 цього Закону інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочинів, оскільки договір був укладений, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору відповідач отримала кредит.

Відповідач ОСОБА_2 відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористалась своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору без пояснення причини, не відмовилась від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з Умовами та Правилами, а також не вимагала надання додаткової інформації по кредитному договору.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановивши, що оспорюваний правочин був укладений відповідно до чинного законодавства, обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову, навівши відповідні мотиви.

Зміна ОСОБА_3 відсоткової ставки узгоджується з п.1.1.3.2.3, п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання батьківських послуг (затверджені наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року), яка передбачає можливість односторонньої зміни ОСОБА_3 та інших невідємних частин Договору, за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку. ОСОБА_3 був наданий витяг з архіву повідомлень, який підвереджує факт направлення повідомлення про зміну відсоткової ставки за кредитом. Крім того, відповідач заяви про незгоду зі зміною відсоткової ставки або про розірвання даного договору (п.1.1.2.4 даних Умов) не подавала, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Посилання відповідача на несвоєчасне блокування кредитної картки працівниками банку після зняття 12.03.2015 року кредитних коштів, відсутність заяви ОСОБА_4 на зміну режиму використання кредитної картки не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до повторень обставин справи, викладених у зустрічній позовній заяві, та цитування норм діючого законодавства, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: