Справа № 305/1076/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

19 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Кожух О.А., Мацунича М.В.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про розірвання мирової угоди,-

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Тячівського районного суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про розірвання мирової угоди. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.11.1997р., після смерті батька вона стала власником 1/2 частин житлового будинку № 31 (29) по вул. Буркут у м. Рахів, з прилеглими до нього надвірними спорудами: "Б" сарай, "В" вбиральня, "Г" гараж, "Д" сарай, № 1 ворота та № 2 огорожа. Також вона являється одноосібним власником земельної ділянки площею 0.077 га., на якій побудований вищевказаний житловий будинок, що стверджується державним актом про право власності на землю серії І-ЗК 034839 від 11.12.1998 р. 29.10.2004 р. її мати ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_3 свою частку будинку. Однак, між нею і сім'єю ОСОБА_3 не склалися ні родинні, ні добросусідські відносини. Відповідач, його мати та її співмешканець фактично зайняли весь будинок та земельну ділянку. У звязку з цим, вона була змушена звернутися до суду про захист своїх невизнаних прав. 20.09.2010 р. Рахівським районним судом затверджено мирову угоду, за якою їй визначено в натурі 1/2 частку із спільного часткового майна житлового будинку. Виділено у користування, володіння та розпорядження квартиру № 2 житлового будинку № 29 по вул. Буркут в м. Рахів. Вона зобов'язувалася не заперечувати щодо користування відповідачкою реконструйованими нею приміщеннями №№ 2-3 розміром 13.3 м.кв. та 4.42 м.кв. мансардного поверху будинку; своїми силами на власні кошти добудувати суміщений санвузол приміщення № 8 площею 4.2 м.кв. та веранду приміщення № 9 11.23 м.кв.; протягом 30 днів, тобто до 20.10.2010 р. відшкодувати відповідачці грошову суму у розмірі 5935.70 грв., як грошову компенсацію; надавати відповідачу право вільного та безперешкодного доступу (підходу, підїзду) до належної йому частини житлового будинку. Третя особа ОСОБА_4 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 в свою чергу визнає умови мирової угоди згідно якої у її володінні, користуванні та розпорядженні залишаються житлові та нежитлові приміщення будинку № 29, що по вул. Буркут в м. Рахів. ОСОБА_4 зобовязується своїми силами та за власні кошти добудувати суміщений санвузол приміщення № 12 площею 4.2 м.кв. та тамбур приміщення № 13 2.62 м.кв. Однак, виконати мирову угоду вона не в змозі, оскільки цьому перешкоджає існування на земельній ділянці господарських споруд співвласником яких є відповідач (частина із яких побудовані з порушенням будівельних та санітарно-епідеміологічних норм та правил, інша частина самовільно побудовані відповідачем), відповідач чинить перешкоди у виконанні умов мирової угоди та взагалі не допускає на земельну ділянку, яка їй належить на праві власності, та до належної на праві власності частини будинку, «виконав» умови мирової угоди таким чином, що повністю перекрив доступ до частини будинку - забудувавши вхід.Угоду слід розірвати з тієї підстави, що вона не відповідає вимогам законодавства України щодо правил дотримання будівельних та санітарних норм. Навіть у випадку гіпотетичного вчинення нею реконструкції квартири вона не зможе здати її в експлуатацію із за порушення при цьому вказаних експертом будівельних правил та норм. При визнанні мирової угоди, згідно вимог ч. 5 ст. 175 ЦПК України суд не мав права визнавати таку мирову угоду, оскільки вона суперечить закону, порушує її права та інтереси. Висновком судової будівельно-технічної експертизи здійсненим судовим експертом встановлено: що при виконанні мирової угоди відповідач порушив її умови, вчинив самочинне будівництво на земельній ділянці, улаштував будівлі та конструкції, які не були передбачені мировою угодою та не зазначені в ухвалі Рахівського районного суду від 20.09.2010 р. Окрім приміщень передбачених мировою угодою, відповідач здійснив надбудову, що проходить на всю ширину будинку. Таку надбудову було здійснено шляхом обпирання її з одного боку на улаштовану колону на яку було встановлено балки перекриття, на які в свою чергу лягає навантаження з конструкції перекриття тієї частини другого поверху, що надбудовувалось, і даху. Тобто, має місце збільшення площі забудови і загального будівельного об'єму житлового будинку, а тому просила розірвати укладену мирову угоду.

Рішення Тячівського районного суду від 03 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, якимзадовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову про розірвання мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту та не доведено обставин, які є підставою для розірвання мирової угоди.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Рахівського районного суду від 20.09.2010р. у справі №2-790/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4Є, як законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення користування майном було визнано мирову угоду укладену між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка представляла інтереси свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 про розподіл в натурі житлового будинку № 29 по вул. Буркут в м. Рахів, власниками якого сторони є в рівних долях.

Згідно мирової угоди ОСОБА_2 та ОСОБА_4 домовилися, яка конкретно житлова площа буде належати кожному з них, та які конкретно роботи кожен з них повинен виконати для облаштування ізольованих входів у їхні квартири. Зокрема, за умовами мирової угоди за позивачкою ОСОБА_2 визначено в натурі 1/2 частку із спільного часткового майна житлового будинку. Виділено у користування, володіння та розпорядження квартиру № 2 житлового будинку № 29 по вул. Буркут в м. Рахів. Вона зобов'язувалася не заперечувати щодо користування відповідачкою реконструйованими нею приміщеннями №№ 2-3 розміром 13.3 м.кв. та 4.42 м.кв. мансардного поверху будинку; своїми силами на власні кошти добудувати суміщений санвузол приміщення № 8 площею 4.2 м.кв. та веранду приміщення № 9 11.23 м.кв.; протягом 30 днів, тобто до 20.10.2010 р. відшкодувати відповідачці грошову суму у розмірі 5935.70 грв., як грошову компенсацію; надавати відповідачу право вільного та безперешкодного доступу (підходу, підїзду) до належної йому частини житлового будинку. Третя особа ОСОБА_4 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 в свою чергу визнає умови мирової угоди згідно якої у її володінні, користуванні та розпорядженні залишаються житлові та нежитлові приміщення будинку № 29, що по вул. Буркут в м. Рахів. ОСОБА_4 зобовязується своїми силами та за власні кошти добудувати суміщений санвузол приміщення № 12 площею 4.2 м.кв. та тамбур приміщення № 13 2.62 м.кв.

Станом на червень 2015 року відповідач ОСОБА_3 виконав взяті на себе його представником зобовязання по мировій угоді, облаштував окремий вхід у свою квартиру, а також виконав ряд інших будівельних робіт не передбачених мировою угодою, в результаті чого збільшив площу належної йому згідно мирової угоди частини будинку. Зокрема змінив планування кімнат на першому поверсі, встановив колони при допомозі яких облаштував на другому поверсі дві кімнати більшою площею ніж вказано у мировій угоді, збудував ще одне підвальне приміщення, якого не було вказано в мировій угоді, добудову до будинку для облаштування входу зробив більшої площі.

Згідно висновку експертного дослідження №233/09-16 від 12.09.2016 року судовим експертом ОСОБА_6 встановлено: що на мансардному та підвальному поверсі будинку 31 по вул.Буркут у м.Рахів, фактично мають місце додаткові приміщення ніж ті, що передбачені мировою угодою та визнані ухвалою Рахівського районного суду від 20.09.2010 року. Окрім приміщень передбачених мировою угодою, відповідач здійснив надбудову та реконструкцію будинку. Окрім цього, для розширення було використано також простір над земельною ділянкою ОСОБА_2 шляхом улаштування колони, на яку в свою чергу спираються будівельні конструкції приміщень «2», «3» та «4» мансардного поверху. Реконструкція будинку ОСОБА_3 є самочинним, так як ним частково було проведено добудову в більших межах ніж це було передбачено мировою угодою внаслідок чого збільшилась площа забудови, під яку було використано земельну ділянку, що одноособово належала ОСОБА_2, яка ніякої згоди чи дозволу на те не надавала (а.с.41-48).

Відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

За змістом даної статті мирова угода у цивільному процесі є не лише угодою між сторонами по справі щодо вирішення цивільно правового спору між ними, вона набуває правового значення лише після визнання її судом та постановлення ухвали, тобто лише у разі ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили і яке підлягає оскарженню лише у визначеному законом порядку.

Тому мирова угода не є угодою сторін в розумінні ст. 202 ЦК України і відповідно не може бути розірвана на підставі вимог матеріального права.

Ухвала Рахівського районного суду від 20.09.2010р. у справі №2-790/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4Є, як законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення користування майном, якою було визнано мирову угоду укладену між вказаними сторонами, сторонами не оскаржувалася і набрала законної сили.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування,підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

З врахуванням наведеного, укладена мирова угода у справі №2-790/10 не може бути розірвана в порядку позовного провадження в іншій справі (даній справі). Більше того, у випадку розірвання у даній справі мирової угоди у справі №2-790/10 фактично судом, всупереч встановленому цивільним процесуальним законом порядку, здійснюється повторний перегляд вже раніше розглянутої справи №2-790/10 та залишиться невирішеним по суті спір у справі №2-790/10, що є неприпустимим, та порушенням принципу юридичної визначеності.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що порушення при переплануванні будинку допущені відповідачем із спорудженням несучих конструкцій будинку - колона, більша ніж в угоді площа прихожої та інше - які зведені на земельній ділянці ОСОБА_2 без її згоди, можуть бути предметом позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою або іншого позову залежно від суті порушеного права та передбаченого законом способу захисту порушених прав .

Також правильними є висновки суду першої інстанції про те, що не є підставою для розірвання мирової угоди посилання ОСОБА_2 на те, що відповідач та його родичі чинять їй перешкоди у виконанні умов мирової угоди та взагалі не допускають її на земельну ділянку, оскільки у разі невиконання однією зі сторін зобовязань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Дані висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, яка викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-274цс15 від 23.09.2015 року, що є обовязковою для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для розірвання мирової угоди та обґрунтовано відмовив у заявленому позові.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315,317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 03 жовтня 2016 залишити без змін.

Ухваланабирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді