Ухвала

іменем україни

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з державного підприємства «Центр державногоземельного кадастру» (далі - ДП «Центр державного земельного кадастру») середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку у розмірі 28 200 грн 80 коп. та збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5 479 грн 62 коп., усього 33 679 грн 70 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 01 серпня 2013 року він працював в Івано-Франківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру» і 22 червня 2015 року був звільнений із роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

При звільненні йому не виплачено належну заробітну плату і лише 26 лютого 2016 року з ним проведено остаточний розрахунок.

Посилаючись на те, що відповідач не виплатив належні йому суми при звільненні, просив відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 01 серпня 2013 року до 22 червня 2015 року ОСОБА_3 працював в Івано-Франківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру» та був звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

На день звільнення відповідачем не була виплачена позивачу заробітна плата, остаточний розрахунок проведений із ним 26 лютого 2016 року.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, вірно виходив із того, що,звернувшись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати заробітної плати лише 05 серпня 2016 року, ОСОБА_3пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, оскільки роботодавець з ним розрахувався 26 лютого 2016 року і поважних причин для поновлення строку він не навів.

Доводи скарги з приводу того, що судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахована правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана правова позиція стосується вимог щодо стягнення заробітної палати, а не стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України, що є санкцією для роботодавця.

Інші доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів також не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України, і не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик