Справа № 444/2837/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
Провадження № 22-ц/783/3507/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника

ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, виселення з житлового будинку та вселення,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні та володінні власним житловим будинком за адресою: Львівська область, Жовківський район, с.Бірки, вул. Бірки, 36, шляхом зобовязання відповідачів не чинити їй перешкод у володінні та користуванні цим житловим будинком; визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цим житловим будинком; виселення відповідачів з цього житлового будинку без надання іншого жилого приміщення та вселення її у власний житловий будинок.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з квітня 2016 року вона стала власником вказаного вище житлового будинку, який отримала в дар від своєї матері ОСОБА_9, і будинок їй потрібен для проживання, проведення у ньому поточного ремонту тощо, однак, відповідачі не допускають її до власного житлового будинку, в добровільному порядку не бажають звільнити будинок і на її зауваження не реагують, ображають, погрожують застосуванням фізичної сили, тобто своїми діями порушують її права як власника будинку на вільне користування та розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном. Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 вселився в будинок і був зареєстрований у ньому як член сімї колишнього власника будинку своєї матері ОСОБА_9, а тому при зміні власника у квітні 2016 року він втратив право на користування жилим приміщенням будинку, оскільки його право на проживання та користування будинком є похідним від права власника будинку. Вважає, що саме з цієї підстави відповідач ОСОБА_4, як член сімї колишнього власника будинку, після зміни власника втратив право користуватись її житловим будинком, оскільки дозволу та згоди на проживання в будинку вона як новий власник будинку не давала і жодних угод на користування цим будинком з ним не укладала і не бажає укладати, а тому він підлягає виселенню зі спірного будинку разом з членами своєї сімї відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які до того ж мають постійне місце реєстрації в іншому житловому будинку, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, зазначає, що відповідачі не допускають її до власного житлового будинку, а тому просить в примусовому порядку вселити її в будинок для проживання в ньому.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 03.04.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та володінні власним житловим будинком, що за адресою: Львівська область, Жовківський район, с.Бірки, вул. Бірки, 36, шляхом: зобовязання відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не чинити позивачеві ОСОБА_2 перешкод у користуванні та володінні житловим будинком за адресою: Львівська область, Жовківський район, с.Бірки, вул. Бірки, 36; визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цим житловим будинком; виселення відповідачів з цього житлового будинку та вселення ОСОБА_2 в цей житловий будинок.

Стягнуто солідарно з відповідачів у користь позивача судові витрати в розмірі 2204 грн. 80 коп.

Вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 13.03.2017 року.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що в спірному житловому будинку він зареєстрований з 01.10.1984 року, як наймач, і проживає в ньому разом із членами своєї сімї, а тому при вирішенні даного спору суду слід було керуватись нормою статті 168 ЖК України, яка регулює питання припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, відповідно до якої позивач повинна була попередити його про наступне розірвання договору найму за три місяця, чого нею дотримано не було, а тому позов заявлено передчасно. Крім того, вважає необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами висновки суду про систематичне псування, руйнування ними жилого приміщення будинку та порушення правил співжиття в ньому, а тому, на його думку, відсутні правові підстави для їх виселення із спірного будинку, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України, які суд застосував у цій частині вирішення спору. Вважає висновки суду про те, що він та інші відповідачі не беруть участі в утриманні будинку, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки саме вони оплачували за комунальні послуги, що підтверджується квитанціями. Звертає увагу на те, що заяви до правоохоронних органів подані позивачем вже після звернення до суду з вказаним позовом. На думку апелянта, позивач не має наміру проживати в спірному будинку, оскільки разом з членами своєї сімї проживає та працює в м.Львові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї.

Згідно положень статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК).

У відповідності до ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина (чоловік) власника житла, їх діти та батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок №36 на вул. Бірки в с. Бірки Жовківського району Львівської області, який складається з двох житлових кімнат жилою площею 33,8 кв.м., загальною площею 66,8 кв.м.

Власником вказаного житлового будинку є позивач ОСОБА_2 на підставі договорів дарування житлового будинку від 20.04.2016 року та 28.04.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.6-7).

До відчуження позивачеві у квітні 2016 року спірного житлового будинку, його власником була ОСОБА_9, яка є матірю позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4

Відповідно до довідки форми №2 Магерівської селищної ради №858 від 25.07.2016 року, в спірному будинку зареєстровані попередній власник будинку ОСОБА_9 та відповідач ОСОБА_4, як її син (а.с.8).

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (дружина та два сини відповідача ОСОБА_5Г.) вселились у спірний будинок як члени сімї відповідача ОСОБА_4 і проживають у ньому без реєстрації.

Позивач ОСОБА_2 в будинку не зареєстрована.

Таким чином, до набуття позивачем ОСОБА_2 права власності на спірний будинок, у ньому проживали і були зареєстровані попередній власник будинку ОСОБА_9 та її син - відповідач ОСОБА_4, а також її невістка відповідач ОСОБА_5 (без реєстрації) та онуки відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (без реєстрації), яких в силу вимог ст.ст.64, 156 ЖК України слід вважати членами сімї попереднього власника ОСОБА_9, оскільки вони вселились в будинок з дозволу попереднього власника і при їхньому вселенні договору найму між ними та попереднім власником будинку укладено не було.

Позивач ОСОБА_2 в будинку не зареєстрована і не проживає, має іншу (свою) сімю, а тому, в силу зазначених вище вимог ст.ст.64, 156 ЖК України, відповідачі не можуть відноситись до членів сімї позивача.

Не можуть відповідачі також відноситись й до категорії «інших осіб», про яких йдеться в ч.2 ст.64 ЖК України, оскільки позивач та відповідачі не проживають разом і не ведуть спільного господарства.

Судом безспірно встановлено, що з відповідачами позивач ОСОБА_2, як новий власник будинку, договору найму не укладала, а тому правовий статус відповідачів, як членів сімї попереднього (колишнього) власника, не змінився.

Отже, доводи сторони відповідачів про те, що вони мають та/або мали правовий статус наймачів, є безпідставними.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в постанові від 05.11.2014 року (Справа №6-158цс14), право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Таким чином, після припинення у квітні 2016 року права власності на будинок попереднього власника ОСОБА_9, членами сімї якої були відповідачі, вони вважаються такими, що втратили право на користування житловим будинком, і підлягають виселенню з належного позивачеві на праві власності будинку як такі, що проживають у ньому без законних на те підстав, в порядку ч.3 ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення.

Такий висновок узгоджується зі ст.150 ЖК України, нормою якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду (найм) тощо, укладати інші не заборонені законом угоди, а також із загальними нормами, закріпленими в ст.41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383 ЦК України про непорушність права власності.

З урахуванням викладеного, обраний позивачем спосіб захисту її права власності шляхом визнання відповідача ОСОБА_4, який після зміни власника залишився бути зареєстрований в будинку позивача, таким, що втратив право на користування цим будинком, та, відповідно, виселення його разом з членами його сімї з будинку, оскільки такі без відповідної правової підстави займають жиле приміщення будинку і відмовляються в добровільному порядку його звільняти, відповідає нормам ч.1 ст.109, ч.3 ст.116 ЖК України та ст.ст.386, 391 ЦК України, згідно з якими власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом виселення з подальшим зняттям з реєстрації у належному йому на праві власності будинку осіб, які не мають законних прав проживати у ньому.

З огляду на проаналізовані вище норми матеріального права та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачами прав позивача, як власника будинку, та про наявність правових підстав для визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням спірного будинку, та виселення всіх відповідачів з будинку позивача, як таких, що не мають права у ньому проживати та користуватись ним без волі на те нового власника.

Задовольняючи позов у цій частині, суд першої інстанції наведених вище норм матеріального закону не врахував і в повній мірі не визначився з характером спірних правовідносин, а тому дійшов помилкового висновку про виселення відповідачів на підставі ч.1 ст.116 ЖК України, норму якої не можна застосовувати до спірних правовідносин, оскільки вона стосується виселення членів сімї власника будинку (квартири) або інших осіб, які проживають разом з ним, а відповідачі по відношенню до нового власника - позивача ОСОБА_2 такими не являються.

Окрім того, сама позивач у своїй позовній заяві не вказувала на ч.1 ст.116 ЖК України, як на правову підставу для виселення відповідачів з належного їй на праві власності будинку.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті цих вимог про їх задоволення, але з інших, ніж вказав суд першої інстанції, правових підстав.

У звязку із задоволенням вимоги позивача про виселення відповідачів із належного їй житлового будинку, позовні вимоги позивача про зобовязання відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні та володінні цим будинком та вселення в будинок є безпідставними, оскільки правових підстав для проживання позивача разом із відповідачами немає, а перешкод для реєстрації позивача у своєму власному будинку як власника для проживання в ньому не встановлено, а відтак, позивачем не доведено, що її право в цій частині є порушеним і підлягає захисту в обраний нею спосіб, що є підставою для відмови у задоволенні цих двох позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції про задоволення вказаних вище позовних вимог не відповідають нормам ст.ст.15, 16 ЦК України, а тому рішення і в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні цих двох позовних вимог позивача з наведених вище мотивів.

Враховуючи ст.88 ЦПК України та часткове задоволення апеляційним судом позовних вимог позивача (лише двох немайнових вимог), то з відповідачів у користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1102 грн. 40 коп. по 275 грн. 60 коп. з кожного відповідача.

Оскільки оскаржуване рішення суду скасоване апеляційним судом, але позовні вимоги позивача частково задоволенні, тому апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_5яна Григоровича задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та володінні власним житловим будинком за адресою: Львівська область, Жовківський район, с.Бірки, вул. Бірки, 36 шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: Львівська область, Жовківський район, с.Бірки, вул. Бірки, 36 та виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: Львівська область, Жовківський район, с.Бірки, вул. Бірки, 36, без надання іншого жилого приміщення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви по 275 гривень 60 копійок з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_11