СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун.№759/4245/15-ц

пр.№2/759/518/17

13 червня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді - Войтенко Ю.В.,

секретаря - Самчик І.М.,

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовомОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення, усунення перешкод користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулись до Святошинського районного суду м. Києва, з позовною заявою в якій з урахуванням зменшення позовних вимог вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1, вселити його доньку - ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1, встановити порядок користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не чинити їм перешкод у користуванні всіма кімнатами та приміщеннями загального користування в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 233, том № 2). Позивачі звертають увагу на той факт, що подібна ситуація вже відбувалась, позивачів вже було примусово вселено у спірну квартиру згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2003 року. Позивачі наголошували, що відповідачі цілеспрямовано створювали ситуації, коли ні судові повістки, ні ухвали, ні повідомлення з поштового відділення до них не потрапляли, та будь - яка інша інформація з цього приводу до них також не доходила. Зазначили, що з моменту примусового вселення з 24.09.2003 року і до 30.05.2015 року включно жодних проблем з компенсацією за житло у спірній квартирі у сторін по справі не виникало, оскільки сума компенсації, і форма розрахунку позивачів за основним позовом влаштовувала. У спірній квартирі весь час знаходяться особисті речі ОСОБА_2 та ОСОБА_8, але користуватись ними в даний час вони не мають можливості. Отримавши заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2015 року позивачі за основним позовом відразу встановили броньовані двері, змінили в старих дверях замки, таким чином повністю унеможлививши користування спірною квартирою. Як вказують позивачі за зустрічним позовом, іншого житла, окрім спірної квартири вони не мають. У зв'язку з викладеним, враховуючи, що позивачі за основним позовом чинять перешкоду у користуванні даною квартирою та не надають змогу в ній проживати позивачі за зустрічним позовом змушенні звернутись з позовом для захисту своїх прав та інтересів (том № 1, а.с. 204-209).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2, який одночасно є представником ОСОБА_8 свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. При цьому, позивач в судовому засіданні запропонував відповідачу вирішити цей спір шляхом його мирного врегулювання, проте, відповідач відмовилась від вказаної пропозиції, оскільки на її думку мирне вирішення цієї ситуації - не можливе.

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, неодноразово повідомлялась належним чином, враховуючи, що її інтереси представляє ОСОБА_2, суд вважає за можливим розглянути справу без її участі.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що відповідно до ч 3 ст. 810 ЦК України, до договору найму житла, крім найму житла.що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Спірна квартира - не приватизована. Відповідно до ст. З ЖК України, житлові відносини в Українській PCP регулюються Основами житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу PCP. цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української PCP. Відповідно до п.11 ч. 1 ст. 15, ст. 75 ЖК України виконавчі комітети районних у місті Рад видають охоронні свідоцтва (броню) на жилі приміщення наймачеві або членові його сім'ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним. вселити в займане ним жиле приміщення своїх дітей, а також інших осіб. Згідно ст. 61 ЖК України наймачем є особа на яку видано ордер № 6357 серія Б від 04.11.1987 р. - ОСОБА_6. На його думку, суду не надано доказів того, що позивачі звертались до Святошинської РДА в м. Києві з заявою на видачу охоронного свідоцтва (броні) на житлове приміщення (кімнату в квартирі), якою вони користувались, чи до Відповідачів з письмовою вимогою про їх вселення, як то передбачено ст.ст. 15, 65, 75 ЖК України. Окрім того, представник позивача звертав увагу на те, що відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВС України № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала як член сім'ї наймача приміщення. Також представник позивача звертав увагу, на недоліки заяви про зменшення позовних вимог, зокрема, звернули увагу на те, що заява не містить ім'я відповідачів, їх місце проживання або місцезнаходження, поштовий індекс, номер засобу зв'язку, якщо такий відомий, зазначав, що не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги; не додано доказів на підтвердження обставин, а також, зазначав про те, що заяву подано та підписано лише одним з позивачів. Окрім того, в раніше поданих письмових запереченнях на позовну заяву представник відповідачів зазначила, що позивачі не звертались до наймодавця КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» із заявою про продовження строку зберігання житлового приміщення у відповідності до ст.714 ЖК України, також зазначають про те, що відповідачі не мають змоги проживати в одній квартирі з позивачами, оскільки останні чинять тиск на відповідачів, погрожують, залякують тощо (т.2, а.с.15-17).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши позивача, представника відповідача, відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України)

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судовим розглядом встановлено, що 05.11.1987 року квартира АДРЕСА_1 була одержана ОСОБА_6, з сім'єю 4 осіб (ОСОБА_6, ОСОБА_8 (чоловік), ОСОБА_2, ОСОБА_7 (донька) на право зайняття жилого приміщення, площею 42,98 кв.м., що підтверджується ордером № НОМЕР_1 від 05.11.1987 року, видана на підставі рішення виконкому Ленінградської районної ради м. Києва від 04.11.1987 № 605 (том № 1, а.с. 6).

12.08.1993 року ОСОБА_2 був зареєстрований в спірній квартирі, а з 20.09.2001 року його малолітня на той момент донька - ОСОБА_8 (том №2. а.с.185).

Відповідно до довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації № 414 від 04.03.2015 року, видана КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» в квартирі АДРЕСА_1 станом на 04.03.2015 року проживали і прописані ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_9 (том № 1, а.с. 5).

Питання щодо вселення позивачів до спірної квартири вже було предметом судового розгляду (том №2, а.с.207-214). Так, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.07.2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було виіршено вселити в квартиру АДРЕСА_1 (том № 1, а.с. 91-92). 17.09.2003 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві ОСОБА_10 було відкрито виконавче провадження щодо вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження (том № 1, а.с. 93). 17.09.2003 року виконавчою службою була відправлена пропозиція ОСОБА_6 про те, Що відділ ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві пропонує виконати рішення суду про вселення ОСОБА_2 в добровільному порядку (том № 1, а.с. 94). Відповідно до акту державного виконавця від 24.09.2003 року вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відбулося у добровільному порядку (том № 1, а.с. 95).

Згідно з актами від 20.02.2015 року, 19.02.2015р., 19.12.2014 р., 08.10.2014 р., 16.08.2001 р., 09.07.2003р. встановлено, що під час перевірки на предмет проживання мешканців АДРЕСА_1, зокрема, на час складення вказаних актів, в квартирі знаходились: ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 (том № 1, а.с. 8,9,10, том №2, а.с.13,14).

В період з січня 2013 року по березень 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за медичною допомогою до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Святошинського району м.Києва не звертались, що підтверджується відповіддю директора Адміністрації комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Святошинського району м. Києва ОСОБА_12 від 06 квітня 2015 року № 241 (том № 1, а.с. 26).

В подальшому, в березні 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

11 червня 2015 року Святошинським районним судом було винесено заочне рішення, в якому визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (том № 1, а.с. 41-42). 05.11.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подали заяву про перегляд заочного рішення (том № 1, а.с. 53-55). В подальшому, Святошинським районним судом м. Києва 02 червня 2016 року заяву ОСОБА_2, ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення було задоволено та призначено до розгляду у загальному порядку (том. № 1, а.с. 178-179).

Водночас, згідно з відповіддю Комунального концерну «Центр комунального сервісу м. Києва» №02/05/3-1567 від 19.05.2016 року ОСОБА_2 був зареєстрований з 12.08.1993 року, знятий з обліку за рішенням суду 06.08.2015 року, його донька ОСОБА_8 була зареєстрована з 20.09.2001 року і знята з реєстрації по рішенню суду від 03.09.2015 року (а.с.161).

Відповідно до відповіді Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації надана ОСОБА_2, станом на 13.11.2015 року квартира АДРЕСА_1 не приватизована (том № 1, а.с. 210).

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 ЖК України Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом частин 1, 2 статті 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За статтею 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

У відповідності до ст.65 ЖК України особи,що вселились в жиле приміщення як члени наймача ,набувають рівного права з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням.

Частинами 1,2 статті 64 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Згідно вимог ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 191 Житлового кодексу Української РСР, житлові спори вирішуються відповідно до закону.

Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 був вписаний в ордер на спірну квартиру, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. В подальшому, ОСОБА_8 з 20.09.2001 було зареєстровано у вказаній квартирі. Ордер в установленому законом порядку недійсним не визнавався. Судового рішення про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, яке б було чинним на момент розгляду справи суду не надано. Позивачі стверджують, що не проживають в даній квартирі з 2015 року. Відповідачі, стверджують, що позивачі не проживають у спірній квартирі з моменту вселення на підставі рішення суду. В матеріалах справи наявні заява від ОСОБА_7 до міліції від 19.06.2016 року про те, що ОСОБА_2 в присутності доньки спиляв замки на металевих дверях у спірній квартирі (том №1, а.с.218-219), висновок старшого дільничного офіцеру міліції Святошинського УП ГУНП в м. Києві від 14.07.2015 р. про розгляд вказаної заяви згідно з якої з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проведено профілактичну бесіду про необхідність вирішення всіх питань тільки мирним шляхом, перевірку по матеріалу вважати закінченою в зв'язку, з чим зняти з контролю та списати до справи (том№2, а.с.227), заяву ОСОБА_2 від 24.04.2017 року до поліції про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 позбавляють його та його доньку права користування квартирою № АДРЕСА_1 (том№2, а.с.232), рапорт працівника поліції про виклик до спірної квартири за заявою ОСОБА_7, яка повідомила про те, що в її кватирі вибивають двері, на що ОСОБА_2 було написано зустрічну заяву з приводжу перешкоджання доступу до квартири з доданими до рапорту заявами, висновок ДОП Святошинського УП ГУ Національної поліції в м. києві ОСОБА_13 про розгляд заяви ОСОБА_2 про те, що в даному випадку вбачаються ознаки цивільно-правових відносин і перевірка закінчена. Зі слів позивачів, у спірному жилому приміщенні позивачі не проживають з 15.06. 2015 року, з моменту прийняття судом заочного рішення, однак, не проживання викликано поважними причинами, а саме: перешкодами з боку відповідачів. Зі слів відповідачів, позивачі не проживають з моменту виконання рішення про вселення, про що свідчить вимога до ОСОБА_2 по відношенню до квартирою № АДРЕСА_1 від 24.09.2003 року про те, що він зобов'язується сплачувати комунальні платежі за себе та доньку, а також, щодо правил поведінки в спірній квратирі. Водночас вказана вимога не підтверджує не проживання позивачів у спірній квартирі. Тому, оскільки обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, суд вважає встановленим не проживання позивача у вказаній квартирі з моменту ухвалення судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Щодо поважності причин не проживання, суд вважає встановленим неприязні відносини між сторонами,та, враховуючи вищенаведені докази, з огляду на оскарження позивачем заочного рішення, наявності заяв до правоохоронних органів з обох сторін, відсутність судового рішення про припинення права користувачів на користування спірною квартирою, визнання відповідачами факто неможливості проживання разом з позивачами, про що зазначено у їх запереченнях на позовну заяву, відсутність згоди на мирне врегулювання спору, запропоноване позивачем в судовому засіданні, та відповідно, приходить до висновку про поважність причин не проживання позивачів у спірній квартирі, та відсутність правових підстав для їх виселення зі спірної квартири.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо вселення позивачів до спірної квартири - підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про встановлення порядку користування спірною квартирою, слід зазначити, що

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачі в своєму позові зазначили про неможливість складення плану спірної квартири через неможливість потрапляння до спірної квартири. При цьому, жлдних клопотань про витребування відповідних документів направлено не було.

За таких обставин, суд вважає неможливим встановити порядок користування спірною квартирою за відсутності конкретних позовних вимог щодо вказаного розподілу та відсутності достовірних даних відносно технічних характеристик спірної квартири. З огляду на викладене позовні вимоги в частині встановлення порядку користування задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідачів не чинити перешкод в користуванні всіма кімнатами спірної квартири та приміщеннями загального користування, слід зазначити про таке.

Як роз'яснено в пункті 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. З огляду на те, що суд дійшов до висновку про задоволення позовної вимоги про вселення, фактично, порушене право позивача вже було відновлено, про інші випадки порушення права позивача, в позовній заяві не зазначено, відповідно, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст.10, 30, 60, 61, 88, 179, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення, усунення перешкод користування квартирою - задовольнити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ю.В. Войтенко