Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 березня 2012 року він надав ОСОБА_5 в позику 6 400 дол. США, які остання зобов'язалася повернути до 01 травня 2012 року. Даний факт підтверджується розпискою ОСОБА_5 від 25 березня 2012 року.

Зазначав, що у визначений договором позики строк ОСОБА_5 не повернула позичені кошти, на неодноразові його звернення з приводу повернення грошей не реагувала, тому 26 лютого 2014 року він направив їй відповідну претензію, однак ОСОБА_5 позичені кошти не повернула.

Беручи до уваги зазначене та, з урахуванням поданих уточнень, просив стягнути на свою користь з ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 6 400 дол. США, що станом на 02 червня 2016 року за офіційним курсом НБУ становило 160 624 грн.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 листопада 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість у сумі

6 400 дол. США, що еквівалентно 160 624 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики на суму 6 400 дол. США, на підтвердження чого ОСОБА_5 власноручно написала відповідну розписку, а тому остання зобов'язана повернути отримані за вказаним договором кошти на підставі

ст. 1049 ЦК України.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами встановлено, що 25 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 6 400 дол. США., що підтверджується розпискою від 25 березня 2012 року.

Відповідно до висновку експертів № 2146/15-34/2147/15-33/2148/15-32/6532-6535/1634 від 25 квітня 2016 року, складного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів, основний текст розписки, складений від імені

ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_4, виконаний ОСОБА_5

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Враховуючи, що розписка від 25 березня 2012 року містить необхідні умови договору позики, зокрема щодо отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_5, що встановлено висновком судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про наявність у ОСОБА_5 обов'язку повернути позичені у ОСОБА_4 кошти.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

При цьому доводи касаційної скарги, що зазначену розписку ОСОБА_5 не підписувала є необґрунтованими, оскільки висновком судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів встановлено, що основний текст розписки написаний ОСОБА_5, що останньою не спростовано.

Суди першої та апеляційної інстанцій вірно визначилися із характером спірних правовідносин, правильно застосували норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від

02 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від

14 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О. Писана