Справа № 347/274/16
Провадження № 22-ц/779/1438/2017
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б. В.
Суддя-доповідач Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про припинення поруки та зустрічним позовом представника за довіреністю ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про порушення прав споживача та розірвання договору, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Косівського районного суду від 01 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ПАТ КБ «Приват банк» поданий позов до ОСОБА_2 (позичальника) та ОСОБА_4 (поручителя) про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором від 03 березня 2008 року. Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № IFWWGA від 03 березня 2008 року в розмірі 52683,91 доларів США, що за курсом НБУ від 11.01.2016 року складає 1 306 148,17 грн та судові витрати.

У липні 2016 року ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов, в якому просив визнати договір поруки № IFWWGA від 03.03.2008 року припиненим з 14 грудня 2011 року.

У липні 2016 року представник ОСОБА_5 ОСОБА_3 подав зустрічний позов про порушення прав споживачів. Просив визнати розрахунок заборгованості по кредиту № IFWWGA від 03.03.2008 року таким, що не відповідає умовам договору та чинному законодавству; відновити його порушені права споживача фінансових послуг шляхом зобовязання Банку провести перерахунок заборгованості по зазначеному кредиту; у звязку з порушенням його прав споживача фінансових послуг розірвати кредитний договір від 03.03.2008 року у відповідності до ст.651 ЦК України.

Рішенням Косівського районного суду від 01 червня 2017 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість по кредитному договору № IFWWGA від 03.03.2008 року в розмірі 16023,93 доларів США, що по курсу НБУ від 11.01.2016 року становить 396 752 гривні 51 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку оплачений судовий збір у розмірі 5 951 грн 29 коп. В решті позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, задоволено частково. Визнано рахунок заборгованості по кредитному договору № IFWWGA від 03.03.2008 року таким, що не відповідає умовам кредитного договору. Розірвано кредитний договір № IFWWGA від 03.03.2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь держави 320 грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір поруки № IFWWGA від 03.03.2008 року припиненим з 14.12.2011 року. Стягнуто з ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_4 судові витрати, а саме судовий збір у розмірі по 275,60 грн з кожного.

Не погодившись з рішенням суду у частині відмови у стягненні суми за позовом Банку до ОСОБА_2Ю.Є, ОСОБА_4 та в частині задоволення зустрічних позовів відповідачів до Приват Банку, представник ПАТ КБ «Приват Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність, неповноту з»ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Просив рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні суми за позовом Приват Банку до ОСОБА_2Ю.Є, ОСОБА_4 та в частині задоволення зустрічних позовів відповідачів до Приват Банку скасувати та ухвалити рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

У останнє судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, а також відповідач ОСОБА_4 не з»явилися, просили справу розглядати за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника апелянта та представника відповідача ОСОБА_3, який приймав участь у справі, доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обгрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, за змістом ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов частково до ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з положень ч.ч.1,2 ст.1054, ч. 1 ст. 1048, 1049 ЦК України, встановивши, що банк відповідно до кредитного договору №IFWWGA від 03.03.2008 року надав позичальнику кредит в розмірі 37300 доларів США з терміном погашення до 03 березня 2028 року. Додатковою угодою №1 від 14.12.2011 року до кредитного договору від 03.03.2008 року банк зобов»язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 44680,92 доларів США, однак докази щодо надання таких коштів відсутні, тому дійшов висновку про стягнення суми заборгованості за кредитним договором згідно з визначеним експертом розміром у 16023,93 доларів США, що складається із 15097 доларів США заборгованість за кредитом, 249,44 доларів США заборгованість по відсотках, 926,50 доларів США заборгованість по простроченій заборгованості). Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з положень п. 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 651, ч. 3 ст. 653 ЦК України, встановивши, що розрахунки кредитної заборгованості проводились банком неналежним чином та на шкоду інтересам споживача, дійшов висновку про необхідність задоволення позову про визнання розрахунку заборгованості по кредитному договору таким, що не відповідає умовам кредитного договору та його розірвання. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався положеннями ч. 1 ст.559 ЦК України, встановивши, що у зв»язку з укладенням додаткової угоди №1 від 14.12.2011 року між банком та ОСОБА_2 порука ОСОБА_4 припинилася у зв»язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя, визнав договір поруки припиненим з 14.12.2011р.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права внаслідок неповного з»ясування обставин, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору № IFWWGA від 03.03.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 (том 1 а.с.15-17), ПАТ КБ «Приват Банк» на умовах повернення, строковості та платності надано позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 03.03.2008р. по 03.03.2028р. включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 37300 доларів США на наступні цілі: у розмірі 30 000,00 доларів США на ремонт житла, а також у розмірі 7 300,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць (12% річних пункт 7.4 договору) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.8.2. даного договору, які слід було сплачувати з 10 по 15 число кожного місяця (пункт 8.1 договору).

Погашення (повернення кредиту) заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 344,09 доларів США, згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, для зарахування коштів банк відкрив позичальникові рахунок № 5483 (п.8.2 договору).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2.2.7. договору позичальник зобовязався погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і позичальник зобовязаний сплатити пеню, відповідно до п.5.1 даного Договору.

Відповідно до п.8.1.2 Договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених п.8.1.1 (в тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

У випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченорї заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні, що зазначено в п.8.4 Договору. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені Банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит виплат видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п.5.1. договору).

Згідно пунктам 5.3. та 6.4 договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.

Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязань, передбаченої п.5.1, 5.2, 5.3 здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобовязання повинне бути виконане позичальником, що зазначено у пункті 5.4 договору.

При тому, визначивши зміст пункту п.5.5 Договору, сторони досягли згоди, що строки позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років.

Згідно п. 8.3. кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним Договором виступає іпотека будинку загальною площею 67,00 кв.м, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Микитинці, вул. Шевченка буд 16 та земельна ділянка площею 0,25 га згідно акту на державне земельне володіння ЯЕ № 847861, виданого Микитинецькою сільською радою 16 січня 2008 року, кадастровий номер 26:236:343:01:02:003:0039, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані Банку з метою забезпечення зобов'язань за даним Договором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що факт видачі відповідачу ОСОБА_2 готівки через касу у розмірі 30000 доларів США підтверджується видатковим касовим ордером № 1 від 03.03.2008 року (т.2, а.с.2).

В додатковій угоді до кредитного договору №1 від 14.12.2011 року (т.1, а.с.18), яка є його невідємною частиною (пункт 8 додаткової угоди) банк та ОСОБА_2 дійшли згоди про внесення змін у кредитний договір від 03.03.2008 року. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, зменшена на 1589,09 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0,00 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 1589,09 доларів США. У разі порушення позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого в графіку погашення кредиту понад 31 день, позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 1589,09 доларів США.

Пункт 8.1 договору викладено в наступній редакції: банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 03.03.2008 року по 03.03.2028 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 44680,92доларів США на наступні цілі: у розмірі 30000 доларів США на ремонт житла, а також у розмірі 14680,92 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,26% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2.00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2. даного договору. Період сплати коштів залишився незмінним з 10 по 15 число кожного місяця. Погашення кредиту здійснюється у строки відповідно до графіка (додаток № 1), який викладений у новій редакції і який є невід»ємною частиною додаткової угоди (пункти 4,5)

Сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років (пункт 6 додаткової угоди).

Всі інші умови договору залишилися незмінними (пункт 7 додаткової угоди).

З метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з кредитного № IFWWGA, між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки від 03.03.2008р. (а.с.22 том 1).

Предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором виконання позичальником ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором від 03.03.2008 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 30 000 доларів США, а боржник повинен виконати зобов»язання по поверненню кредиту у строк з 03.03.2008р. по 03.03.2028 р. включно та сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 12% за місяць (п. 16 договору поруки).

Відповідно до п.2 договору поруки від 03.03.2008 року, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до пункту 4 даного договору у випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

За змістом п.11 договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Пунктом 13 передбачено, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Пунктом 9 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання поручителем зобовязань боржника за кредитним договором на протязі 5 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п.5 цього договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 0,15% за день, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний календарний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобовязань за цим договором.

Як вбачається з розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № IFWWGA від 03.03.2008 року (т.1 а.с.5-9), виданої ПАТ КБ «Приват Банк», загальна сума заборгованості станом на 25.01.2016 року становить 52683,91 доларів США, зокрема: заборгованість за кредитом складає 34909,01 доларів США (тіло кредиту); заборгованість за процентами 9150,99 доларів США; заборгованість з комісії 280,05 доларів США; нарахована пеня 5825,50 доларів США; штраф (фіксована частина) 10,08 доларів США; штраф (відсоток від суми заборгованості) 2508,28 доларів США.

Згідно службового розпорядження НБУ станом на 11.01.2016 року, долар США становив 24,79 грн, отже, загальна заборгованість становить 1306148,17 грн.

При цьому банк з 03.03.2008 року по 15.10.2008 року нараховував процентну ставку у розмірі 12% річних, а з 16.10.2008р. мало місце підвищення процентної ставки до 15.12% річних і така процентна ставка застосовувалась до11.01.2016 року.

Відповідач ОСОБА_2 сплачував нерегулярно кредитні кошти, у зв»язку з чим почала утворюватися заборгованість за кредитом, зокрема і прострочена, з 16.09.2009 року. З 14 грудня 20011 року правовідносини між сторонами були врегульовані шляхом укладення додаткової угоди. У зв»язку із несвоєчасністю здійснення платежів за кредитом після укладення додаткової угоди періодично утворювалася заборгованість за кредитом, яка погашалася боржником. З червня 2014року систематично почала утворюватися прострочена заборгованість за кредитним договором у зв»язку з припиненням ОСОБА_2 оплати по кредиту. Ці обставини не заперечуються сторонами у судовому засіданні.

Вимоги про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором від 03.03.2008 року, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 направлені банком боржнику та поручителю ОСОБА_4 12 січня 2016 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями текстів вимог, реєстром згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів, (т.1, а.с. 11-14). Із змісту повідомлень встановлено, що позичальнику і поручителю пропонується протягом 5 днів з моменту отримання такої вимоги погасити прострочену заборгованість. У разі несплати простроченої заборгованості у вищезазначений строк вимагають повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафна санкції.

Прострочена заборгованість у зазначений строк а ні боржником, а ні поручителем сплачена не була, що також знайшло своє підтвердження у судовому засіданні та не заперечується сторонами.

При тому, за весь період з 03.03.2008 року по 11.01.2016 року банком нарахована пеня у розмірі 5 825,50 доларів США.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

З частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання відпозичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір іпорядок одержання процентів встановлюються договором.

В силу положень частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно ст.ст. 525 та 526, ч.1 ст.527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Частиною 1 статі 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Згідно ч. 1. ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч.ч.1 та 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

В силу ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Всупереч вимог ст. 1054 ЦК України, ОСОБА_2 умов кредитного договору належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього.

Розмір заборгованості слід розраховувати наступним чином.

Заборгованість за тілом кредиту складає 34909,01 доларів США, оскільки саме такий розмір тіла кредиту не сплачений відповідачем, виходячи із розміру, зазначеного у додатковій угоді (вихідна величина 44680,92 доларів США).

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи представника відповідача про неправомірне зазначення у додатковій угоді тіла кредиту у розмірі 44680,92 доларів США у зв»язку з тим, що банком не була видана ця повна сума через касу, не заслуговують на увагу.

Так, із кредитного договору встановлено, що відповідач отримав кредит у розмірі 37300 доларів США (30 000 доларів США на ремонт житла і 7300 доларів США на оплату страхових платежів). 14 грудня 2011р.укладена між сторонами додаткова угода, згідно якої кредит складається із тих же 30 000 доларів США на ремонт житла та 14680,92 доларів на оплату страхових платежів.

Апелянтом представлені докази (меморіальні ордери) про перерахування сум за весь час дії кредитного договору на оплату страхових платежів за договорами страхування майна та особистого страхування і представлені відповідні договори страхування, укладені між ЗАТ «Страхова компанія «Інгострах» та ОСОБА_2 03.03.2008р. При тому у п. 11 договору особистого страхування зазначено про його лонгування у разі сплати наступних страхових платежів до повного погашення кредитної заборгованості. Зміст пункту 10 договору страхування майна аналогічний.

Оскільки дійсність договору та додаткової угоди чи окремих їх положень не оспорюється відповідачем ОСОБА_2, додаткова угода ним була підписана, тому суд вважає, що з ним погоджені усі істотні умови кредитного договору і підстав для висновку про неправильний розрахунок тіла кредиту немає.

Що ж стосується нарахованих процентів, то в цій частині колегія суддів дійшла висновку про необгрунтованість підняття банком відсоткової ставки як плати за користування кредитом до 15,12% річних.

Так, додатковою угодою від 14 грудня 2011 року у п. 8.1 кредитного договору внесені зміни згідно яких відсоткова ставка погоджена між сторонами на рівні 1,26% річних.

Враховуючи те, що відсоткова ставка є істотною умовою договору кредиту, її розмір погоджений сторонами, тому вона повинна застосовуватися банком на рівні, що встановлений кредитним договором (у даному випадку додатковою угодою).

Посилання представника апелянта на те, що згідно графіка погашенння кредиту (додатку № 1 до додаткової угоди), підписаного відповідачем, нараховувалася процентна ставка на рівні 15,12% річних судом не приймаються, оскільки у графіку розмір процентної ставки не зазначений, а міститься лише загальна сума щодо нарахованих відсотків та комісії, яку погодився сплачувати відповідач щомісячно (а.с.19т.1). Ця обставина не дає підстав для висновку, що з відповідачем був погоджений інший розмір відсоткової ставки, ніж зазначений у додатковій угоді.

Отже, розмір процентів слід розраховувати шляхом множення залишку основного боргу на річну ставку та на кількість календарних днів в місяці ділено на 365.

Таким чином, у червні 2014 року - заборгованість за тілом кредиту становить 34909,01 доларів СШАх1,26/100х30/365 =36,65 доларів США, тому за період з червня 2014 року по 11 січня 2016 року заборгованість по процентах становить 3615, 23 доларів США.

Пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором підлягає стягненню з відповідача на користь банку у національній валюті гривні, оскільки є штрафною санкцією та має бути розрахована у межах трьох років згідно з пунктом 5.4 договору.

Розмір нарахованої пені з 21.01.2014 року складає 4702,51 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.01.2016р. становить 110 556,01 грн.

Колегія суддів дійшла висновку про безпідставність позову в частині стягнення комісії за кредитом, оскільки умовами договору сплата комісії не передбачена. що за курсом НБУ від 11.01.2016 року складає 905 704,88 грн (дев»ятсот п»ять тисяч сімсот чотири гривні вісімдесят вісім копійок), а також пеню у розмірі 110 556,01 грн (сто десять тисяч п»ятсот п»ятдесят шість гривень нуль одну копійку).

Також колегія суддів вважає неправомірним нарахування банком двох видів неустойки (пені та штрафів).

Поняття неустойки передбачено ст.549 ЦК України, відповідно до якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання.

Оскільки неустойка є штрафною санкцією, то застосування одночасно її і у вигляді пені, і у вигляді штрафу є декількома видами юридичної відповідальності в розумінні ст. 61 Конституції України.

Отже, позов банку в частині стягнення штрафів та комісії є необгрунтованим.

Що ж стосується зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає умовам договору та чинному законодавству, зобовязання Банку здійснити перерахунок заборгованості по кредиту та розірвання кредитного договору, то такий позов задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання щодо надання кредитних коштів.

Отже, аналіз зазначених норм показує, що, припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, а розірвання кредитного договору не є підставою для припинення зобов»язання щодо повернення кредиту у повному обсязі.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконував свої зобов»язання щодо сплати кредиту у повному обсязі. В основу його вимог покладені обставини щодо неправильності нарахування заборгованості за кредитом. Такий спір може бути врегульовано шляхом стягнення підтвердженої доказами заборгованості за кредитом і розірвання договору не є тим способом захисту прав, який може бути застосований у даному випадку.

Колегія суддів вважає висновок судово-економічної експертизи № 153 від 17.02.2017 року (т.3, а.с.20-35) щодо розрахунку заборгованості за кредитом неналежним доказом, оскільки експертом при розрахунку заборгованості не були враховані усі умови, передбачені кредитним договором і додатковою угодою.

Враховуючи, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України, розрахунок кредитної заборгованості суперечить умовам договору та додаткової угоди, тому колегія суддів його до уваги не приймає.

Види та загальні умови забезпечення виконання зобовязання передбачені ст. ст. 546 та 548 ЦК України, до яких відноситься, зокрема, порука.

Відповідно до ч. 1 ст.553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Згідно ч. ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за п. 7 ч. 2 цієї статті - припинення правовідношення.

В силу ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Судом правильно встановлено, що 03.03.2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. За виконання кредитного зобов'язання боржником поручився відповідач ОСОБА_4

Пунктом 13 договору поруки передбачено, що зміни та доповнення до кредитного договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди (а.с.22).

Враховуючи ту обставину, що без згоди поручителя між банком та позичальником ОСОБА_2 була укладена додаткова угода до кредитного договору від 14 грудня 2011 року, відповідно до якої позичальник погодився на збільшення тіла кредиту до 44680,92 доларів США, що більше від тіла кредиту, визначеного у кредитному договорі на 7380,92 доларів США, тобто обсяг відповідальності збільшений внаслідок зміни основного зобов»язання без згоди поручителя, тому колегія суддів дійшла висновку про припинення поруки ОСОБА_4 з 14.12.2011р.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про припинення поруки.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями, висловленими у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012р. № 6-20цс11, від 26.09.2012р. № 6-100 цс12, від 05.02.2014р.№ 6-152 цс13 та ін.

Разом із тим помилковим є висновок суду про те, що права поручителів підлягають захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559, на припинення зобов'язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином права поручителя, іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки чи шляхом припинення зобов'язання за договором.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243 цс14.

Таким чином, апеляційна скарга є обгрунтованою, підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову банку до відповідача ОСОБА_2, оскільки останній повинен сплатити заборгованість за кредитом, розраховану відповідно до кредитного договору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до банку про розірвання договору слід відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_4 про припинення поруки також є обгрунтованим і підлягає задоволенню.

Судові витрати, понесені сторонами у вигляді сплати судового збору, підлягають стягненню відповідно до ст.81 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 01 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором № IFWWGA від 03 березня 2008 року в розмірі 38524,24 ( тридцять вісім тисяч п»ятсот двадцять чотири) доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 34909,01 доларів США; заборгованість за процентами 3615,23 доларів США, що за курсом НБУ від 11.01.2016 року складає 905 704,88 грн (дев»ятсот п»ять тисяч сімсот чотири гривні вісімдесят вісім копійок), а також пеню у розмірі 110 556,01 грн (сто десять тисяч п»ятсот п»ятдесят шість гривень нуль одну копійку).

У задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити.

Визнати поруку ОСОБА_4, яка виникла на підставі договору поруки №IFWWGA від 03.03.2008 року, припиненою з 14 грудня 2011 року.

У задоволенні зустрічного позову представника за довіреністю ОСОБА_3, поданого в інтересах ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про порушення прав споживача, визнання розрахунку заборгованості за кредитним договором таким, що не відповідає умовам договору, зобов»язання здійснити перерахунок заборгованості, розірвання договору, відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі 275, 61 грн (двісті сімдесят п»ять гривень шістдесят одну копійку) .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі 275, 61 грн (двісті сімдесят п»ять гривень шістдесят одну копійку).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» понесені судові витрати у розмірі 28482,47 грн (двадцять вісім тисяч чотириста вісімдесят дві гривні сорок сім копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_6

ОСОБА_7