Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"04" жовтня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю. М., при секретарі Родак Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Ніколоза про знаття з реєстраційного обліку та виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 24.12.2002 року приватним нотаріусом маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 2764, зареєстрованого Маріупольським БТІ 08.01.2003 року за реєстровим номером 36673. 24.12.2005 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2, після реєстрації якого позивач зареєструвала ОСОБА_2, за його проханням, для отримання посвідки на постійне проживання на території України, у вказаній квартирі. На підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя 29.12.2009 року позивачем отримано свідоцтво про розірвання шлюбу з ОСОБА_2. Вказувала, що після розлучення з відповідачем неодноразово пропонувала йому знятися з реєстраційного обліку та виселитеся з її квартири, але на всі її прохання він відповідав відмовою. Після розлучення ОСОБА_2 залишився проживати у її квартирі, з 2009 року обіцяв придбати нерухомість та виселитись, однак так цього і не зробив. З моменту розірвання шлюбу позивачка не має можливості проживати у своїй квартирі у звязку із постійними обвинуваченнями та погрозами з боку відповідача, у звязку із чим ОСОБА_1 вимушена проживати у своїх батьків. Просила зобовязати СГИРФЛ Іллічівського РВ м. Маріуполя зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та виселити його з квартири.

Позивачка в судове засідання не зявилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 24.12.2002 року приватним нотаріусом маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 2764 та зареєстрованого Маріупольським БТІ 08.01.2003 року за реєстровим номером 36673 ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1.

06.02.2006 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 29.12.2009 року серія 1-НО № 172021, шлюб між ОСОБА_2 Ніколозом та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 381 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона обґрунтовує свої вимоги з посиланням на ст.ст. 116, 157 ЖК України.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач був чоловіком позивача. При цьому позивачем визнається, що ОСОБА_2 вселився до житлового будинку після укладення з нею шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З зазначеного можна зробити висновок, що ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру з ініціативи позивача з 2006 року. Якихось інших доказів, які б підтверджували неправомірність (самовільність) вселення відповідача у квартиру, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність вселення відповідача у спірну квартиру, як члена сім`ї позивача, у зв`язку з чим у нього виникло право користування даним житлом.

Згідно до ст. 157 ЖК України, на яку посилається позивач, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Припинення ж сімейних відносин з власником будинку (квартири), згідно до ст.. 156 цього Кодексу, не позбавляє особу права користування займаним приміщенням.

Статтею 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно розяснень, що містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних справ судом визначені у ст. 16 ЦК України, які дозволяють власникові обирати такий спосіб захисту, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

А згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 58 , 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано жодних доказів на обставини, вказані у ст. 116 ЖК України.

Враховуючи вищезазначене, фактичні обставини справи та підстави позову і зміст правової норми, яку просить застосувати ОСОБА_1, суд приходить до висновку про необхідність в відмовити у задоволенні її позову.

Керуючись ст. ст. 10, 57, 58, 60, 197, 212-215, 224 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Ніколоза про знаття з реєстраційного обліку та виселення відмовити.

Рішення може бути переглянуто судом, який його прийняв, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Іншими особами, які беруть участь у справі, на рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко