АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/691/17 Номер провадження 22-ц/786/2434/17Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Дряниці Ю.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» про визнання договору недійсним в порядку захисту прав споживачів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до ТОВ «ІНФІНАНС», мотивуючи тим, що 25 квітня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового кредиту №, за умовами якого перший кредит (транш) складає 2000,00 грн. та надається на строк від 5 до 30 календарних днів, відсоткова ставка нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості та складає 1,75%, максимальний ліміт кредитування становить 7000,00 грн. Відповідно до п.3.1.4 зазначеного Договору кожен наступний кредит (транш) він, як позичальник, отримує виключно за умови повного повернення всіх платежів за попереднім траншем, в тому числі суми кредиту, відсотків, пені та інших платежів. ОСОБА_2 отримав наданий йому відповідачем кредитний ліміт в сумі 2000,00 грн., використав та повернув, включаючи відсотки і його кредитний ліміт зріс до 4000,00 грн., який він отримав, але через фінансові труднощі сплатив лише відсотки за користування кредитом в сумі 2100,00 грн., наступні місяці до жовтня 2016 року сплачував тільки відсотки в сумі 2100,00 грн., а далі в звязку з фінансовою неспроможністю не сплачував ні суми кредиту, ні відсотків.

Вважає, що спірний ОСОБА_3, який він отримав після надходження грошей на його банківську картку, несправедливим та не відповідає вимогам п.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», Так, відповідно до умов зазначеного Договору, фінансовий кредит йому надається на строк від 5 до 30 календарних днів, відсоткова ставка нараховується на один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості та складає 1,75% в день, що означає 638,75 відсотків річних.

З урахуванням наведеного, оскільки умови вказаного Договору позивач отримав після того як правочин вже фактично відбувся та відповідачем було передано ОСОБА_2 кредитні кошти, то на думку позивача ОСОБА_3 не відповідає та не може відповідати його волі, а тому прохав суд визнати договір фінансового кредиту № НОМЕР_1, що був укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ІНФІНАНС» 25.04.2016 року, недійсним.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року, ОСОБА_2 в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» про визнання договору недійсним в порядку захисту прав споживачів, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

З цим рішенням не погодився позивач, який, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначав, що на момент отримання коштів від ТОВ «Інфінанс», позивач не мав можливості ознайомитись з умовами даного фінансового кредиту, оскільки відповідач такої можливості своїм клієнтам не надає, що, на думку апелянта є неприпустимим порушенням п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Тобто, ознайомитися з умовами фінансового кредиту, який надає ТОВ «Інфінанс», можна лише після заповнення заявки та фактичного отримання кредитних коштів на банківську платіжну картку.

Також,. вказує на правову позицію, викладену в постанові ВСУ від 30.03.2016 року у справі №6-533цс16 як на підставу визнання спірного правочину недійсним.

Окрім того, зазначає про безпідставність стягнення з нього судових витрат, оскільки, на його думку, вони повинні бути віднесені на рахунок держави, згідно п.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та ОСОБА_2 було укладено ОСОБА_3 фінансового кредиту № (а.с.12-17, 84-90).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що договір містить всі істотні умови, передбачені законом, які були узгоджені сторонами шляхом його підписання, а тому оспорюваний договір не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства. При цьому, особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Також, оскільки в задоволенні позову відмовлено, то суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність стягнення з позивача судового збору в дохід держави.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на свої вимоги або заперечення.

Відповідно до чч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснено у п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N9, судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15), необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Згідно ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Статтею 18 Закону Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як убачається з матеріалів справи, 21.02.2016 року ОСОБА_2 було підписано заявку-анкету на отримання кредиту (а.с.91).

В подальшому, 25 квітня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та ОСОБА_2 було укладено ОСОБА_3 фінансового кредиту № (а.с.12-17, 84-90), в якому детально визначені взаємні права та обов'язки сторін. Умови вказаного договору погоджено сторонами, шляхом його підписання.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

При цьому з детального аналізу спірного договору вбачається, що він містить істотні умови кредитного договору визначені ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, а саме щодо мети, суми і строку кредиту, умов і порядоку його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Окрім того, зміст оспорюваного договору свідчить про те, що при підписанні договору позивач отримав вичерпну інформацію про умови кредитування, у тому числі про всі без виключення платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, а також орієнтовану сукупність вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

З урахуванням вищевикладеного, підписавши спірний кредитний договір, ОСОБА_2 погодився з усіма умовами даного договору і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для визнання договору фінансового кредиту №від 25 квітня 2016 року недійсним в силу того, що його умови є несправедливими, оскільки з детального аналізу його змісту, вбачається, що при укладенні спірного договору були дотримані всі вимоги закону, зокрема. і положень ЗУ «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що на момент отримання коштів від ТОВ «Інфінанс», позивач не мав можливості ознайомитись з умовами даного фінансового кредиту, оскільки відповідач такої можливості своїм клієнтам не надає, чим порушує п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», колегією суддів до уваги не приймаються, з огляду на те, що таке твердження, всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України, не підтверджено належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що ОСОБА_2 тривалий час виконував умови спірного договору, чим підтвердив свою згоду з ними, а оскарження положень договору фінансового кредиту №від 25 квітня 2016 року мало місце лише після погіршення матеріального стану апелянта, у звязку з чим належне виконання своїх зобовязань за договором для ОСОБА_2 стало неможливим.

Посилання апелянта на правову позицію, викладену в постанові ВСУ від 30.03.2016 року у справі №6-533цс16 як на підставу визнання спірного правочину недійсним, судом до уваги не приймається, оскільки, недодержання в момент вчинення спірного правочину стороною (сторонами) вимог , встановлених ч. ч. 1-3,5-6 ст.203 ЦК України, колегією суддів не встановлено.

Проте, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, колегія суддів вважає слушними, з урахування наступного.

Згідно ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

За змістом до ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув та помилково стягнув з відповідача 640,00 грн. судового збору на користь держави.

З урахуванням наведеного, рішення місцевого суду в частині розподілу судового збору підлягає скасуванню, з постановленням в цій частині нового рішення, про компенсацію судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.15-16,303,304,307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2», - задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору в сумі 640,00 грн., - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким судовий збір компенсувати за рахунок держави, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1