Справа № 329/254/17
Провадження № 2/329/93/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року смт Чернігівка

Чернігівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Богослова А.В.,

за участі: секретаря судового засідання - Силаєвої Т.М.,

позивача- Сьомик ОСОБА_1,

представника позивача-Усенка ОСОБА_2,

відповідача- Петренка ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі - Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 (далі - Відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить ? житлового будинку по вул. Шевченка, 93/2 смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області, що підтверджується договором купівлі-продажу ? житлового будинку від 02 липня 1992 року. Позивач вказує, що вона дала згоду на реєстрацію відповідача у власному будинку за вищезазначеною адресою після укладення шлюбу між ним та її донькою ОСОБА_6 На даний час шлюб між її донькою та відповідачем розірваний. З 2009 року відповідач не проживає за вищевказаною адресою, а на теперішній час відбуває покарання в Оріхівській ВК №88, яка розташована в Оріхівському районі Запорізької області. Реєстрація відповідача у будинку позивача порушує її права як власника житлового будинку, оскільки це впливає на призначення їй субсидії. Позивач вважає, що оскільки відповідач у житловому будинку не проживає з 2009 року, то він втратив право користування цим житловим приміщенням.

В судове засідання позивач не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Також під час судового засідання уточнив, що просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №2 будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю та пояснив, що дійсно з 2009 року на проживає в квартирі №2 будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області і в тому ж році розлучився з донькою позивача - ОСОБА_6 Також пояснив, що 16 вересня 2015 року він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, і на теперішній час відбуває покарання в Оріхівській ВК №88.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідача свідок знав як сусіда, який раніше проживав в будинку №93 по цій же вулиці. Свідок пояснив, що відповідач не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 вже приблизно останні 9 років.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідача свідок знає як колишнього сусіда, який проживав в будинку №93 по цій же вулиці. Приблизно останні 9 років відповідач не проживає у вказаному будинку.

В судовому засіданні також були досліджені в якості доказів: копія договору купівлі-продажу ? частини будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області від 02 липня 1992 року; копія технічного паспорта ? частини будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області; довідка виконкому Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області від 27.01.2017 №1338; письмове підтвердження факту непроживання ОСОБА_5 в будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області від 27.01.2017; копія свідоцтва про одруження виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області серії 1-ЖС №098251 від 05.02.2003; копія свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області серії 1-ЖС №069684 від 15.12.2009; лист виконавчого комітету Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області від 30.05.2017 №02-01-31/153.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача, допитавши свідків, суд приходить до наступних висновків.

Позивачу належить на праві власності ? частини будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 липня 1992 року та технічним паспортом, в якому власником ? частини цього ж будинку зазначена позивач.

Згідно листа виконавчого комітету Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області від 30.05.2017 №02-01-31/153 відповідач зареєстрований в квартирі №2 будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області. В судовому засіданні також представник позивача уточнив, що ? частини будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області та квартира №2 частини будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області є одним й тим самим жилим приміщенням.

Між відповідачем та донькою позивача ОСОБА_6 05 лютого 2003 року був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області серії 1-ЖС №098251 від 05.02.2003. Зазначений шлюб був розірваний 15 грудня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області серії 1-ЖС №069684 від 15.12.2009.

Також встановлено, що з 2009 року відповідач не проживає в квартирі №2 будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області, що підверджується показами свідків ОСОБА_7ІВ. та ОСОБА_8, довідкою виконкому Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області від 27.01.2017 №1338; письмовим підтвердження факту непроживання ОСОБА_5 в будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області, складеним депутатом Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області та двома сусідами від 27.01.2017.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року, справа №6-709цс16.

Таким чином, суд вважає, що позивач має право вимагати від відповідача, який з 2009 року вже не є членом його сім'ї, усунення порушень свого права власності, у тому числі шляхом визнання його судом таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

За таких обставин суд доходить до висновку, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням- квартирою №2 будинку №93 в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області, а позов підлягає задоволенню повністю.

Оскільки суд доходить до висновку про задоволення позову повністю, з відповідача на користь позивача відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, слід стягнути судовий збір у розмірі 640 гривнь 00 копійок.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст..ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.150, 156 Житлового Кодексу України, ст.10, 11, 88, 209,212, 214,215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_4до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 у користуванні квартирою №2 будинку №93 по вул.Шевченка в смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області шляхом визнання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4понесені нею судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Чернігівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В.Богослов