Ухвала

іменем україни

17 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Укргазпромполіс», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання договору передачі прав недійсним, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» Ожга Євгена Вікторовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк» (далі - ПАТ «Укргазпромбанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 січня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Укргазпромполіс» (далі - ПАТ «СК «Укргазпромполіс») (первісний кредитор) та ОСОБА_4 (новий кредитор) було укладено договір № 2/15 передачі (відступлення) прав вимоги на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_1, який відкрито на підставі договору банківського вкладу С-UAH-123 «Короткостроковий»-14 від 22 серпня 2014 року, укладеного в рамках генеральної угоди від 25 листопада 2009 року № С-UAH-123.

Позивач вважає, що вказаний договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки при його укладенні сторонами було порушено норми ст. 514 ЦК України стосовно дійсності зобов'язання, так як на момент укладення між відповідачами оспорюваного договору передачі (відступлення) прав вимоги строк виконання зобов'язань ПАТ «Укргазпромбанк» перед ПАТ «СК «Укргазпромполіс» за договором банківського вкладу С-UAH-123 «Короткостроковий»-14 від 22 серпня 2014 року, укладеним у рамках генеральної угоди від 25 листопада 2009 року № С-UAH-123, не настав; належним чином оформленого платіжного доручення щодо дострокового повернення вкладу також пред'явлено не було. Крім того, новий кредитор ОСОБА_4 при укладенні вказаного договору отримав права первісного кредитора разом із тими запереченнями, які ПАТ «Укргазпромбанк» мало до первісного кредитора, зокрема, постановою Правління Національного банку України від 22 січня 2015 року № 42/БТ встановлено обмеження щодо здійснення операцій ПАТ «Укргазпромбанк» інсайдерами, а також отримання погашення заборгованості в іншій формі, відмінній від грошової. Також позивач вважає, що заміна кредитора у вказаному зобов'язанні є неприпустимою, оскільки таке зобов'язання тісно пов'язане з особою кредитора щодо договорів банківського рахунку.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір передачі (відступлення) прав вимоги від 19 січня 2015 року № 2/15, укладений між ПАТ «СК «Укргазпромполіс» та ОСОБА_4

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укргазпромбанк» Ожго Є.В. просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з роз'ясненнями, які надані Пленумом Верховного Суду України у п. 5 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Разом із тим відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За приписами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. При цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору передачі прав.

Зокрема, суд правильно виходив із того, що внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулася лише заміна кредитора у зобов'язанні, а саме зобов'язання продовжувало існувати; оскільки за умовами договору банківського вкладу у первісного кредитора було право вимоги до банку про повернення депозитних коштів після настання строку виконання зобов'язання, то саме це право і було передано новому кредитору.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги відповідача та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Так, на спростування доводів апеляційної скарги заявника про недотримання сторонами при укладенні оспорюваного договору відступлення прав вимоги положень ст. 514 ЦК України стосовно дійсності зобов'язання апеляційний суд правильно виходив із того, що договором банківського вкладу передбачено право вкладника отримати грошові кошти на першу вимогу, що закріплено у ч. 1 ст. 1060 ЦК України, а також заборону обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами (ч. 1 ст. 1074 ЦК України).

Крім того, на спростування доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були враховані обмеження діяльності ПАТ «Укргазпромбанк», накладені постановою Правління Національного банку України від 22 січня 2015 року № 42/БТ «Про віднесення ПАТ «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», апеляційний суд зазначив, що договір передачі (відступлення) прав вимоги на вкладному (депозитному) рахунку від 19 січня 2015 року № 2/15 було укладено до прийняття вказаної постанови НБУ, у зв'язку з чим правильно вважав, що обмеження, встановлені цією постановою, не поширюються на спірні правовідносини. Разом із тим вказаний договір укладено між ПАТ «СК «Укргазпромполіс» та ОСОБА_4, а тому дія вказаної постанови не поширюється на оспорюваний договір, стороною якого ПАТ «Укргазпромбанк» не є.

Стосовно посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що заміна кредитора у вказаному зобов'язанні є неприпустимою, оскільки таке зобов'язання тісно пов'язане з особою кредитора, апеляційний суд правильно зазначив, що депозитне зобов'язання - це грошове зобов'язання, а не особисте зобов'язання із вчинення певних дій, а тому при поверненні вкладу особа кредитора значення не має. У зв'язку з цим апеляційний суд правильно вважав, що право на отримання депозитного вкладу, яке отримав позивач, не є таким, що нерозривно пов'язано з особою попереднього вкладника, а тому відповідні права могли бути відступлені.

Разом із тим апеляційний суд із посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 3-30гс15, правильно зазначив, що зміст зобов'язання (обсяг прав та обов'язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні залишається незмінним; до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора; законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Таким чином, аналогічні за змістом доводи касаційної скарги були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваної ухвали.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судами норм матеріального права, а саме: ст. ст. 512, 514 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 5-4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є помилковими за встановлених судами обставин справи, адже під час розгляду справи суд правильно визначився із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі достатньо повно досліджених доказів у справі.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судом обставини про ненаправлення клієнтом банку (ПАТ «СК «Укргазпромполіс») до ПАТ «Укргазпромполіс» розрахункового документа стосовно коштів, розміщених на рахунку, не впливають на правильність висновків судів по суті вирішеного спору за встановлених інших обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення.

Разом із тим статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для висновків про порушення судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» Ожга Євгена Вікторовича відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

О.М.Ситнік