Справа №: 398/3994/16-ц
провадження №: 2/398/884/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"23" жовтня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Бугайченко Т.А., за участі секретаря Величко Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Олександрії справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Устрій» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача і просить стягнути на його користь заборгованість із заробітної плати за березень, травень-липень 2015 року в сумі 1413 грн 92 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2015 року по дату ухвалення судового рішення включно , та 2000 грн у відшкодування моральної шкоди. Позов мотивує тим, що він з 05.05.2014 року був прийнятий на роботу до ТОВ «Житло-Устрій» на посаду майстра. Наказом від 02 лютого 2015 року його було з 04 лютого 2015 переведено тимчасово на посаду диспечера аварійної служби, а 10 серпня 2015 року він був звільнений з підприємства за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпПУ. Відповідно довідок ТОВ «Житло-Устрій», його заробітна плата на посаді майстра дільниці теплових мереж становила 3500 грн. Після переведення на посаду диспетчера аварійної служби його заробітна плата в порушення вимог ч.2 ст. 33 КЗпПУ була зменшена до 3000 грн. При звільненні заборгованість по заробітній платі в сумі 1413 грн. 92 коп. йому виплачена не була . З врахуванням того, що заборгованість по заробітній платі не виплачена і на час звернення з позовом до суду, посилаючись на видані підприємством довідки та на здійсненні розрахунки просить стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток та моральну шкоду. В обґрунтування завданої моральної шкоди зазначає,що внаслідок невиплати в повному розмірі заробітної плати він зазнав моральних страждань, оскільки був позбавлений можливості в повній мірі забезпечити власні потреби та потреби своєї сім»ї, він змушений був позичати кошти, що принижувало його гідність. Оскільки у добровільному порядку відповідач розрахунку не провів, він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Позивач пояснив, що його переведення на нижче оплачувану посаду було здійснено без його згоди, його лише про це поставили до відома, посилаючись на виробничу необхідність . Керівник підприємства запевнив, що це лише на один місяць. В подальшому коли він продовжував працювати на посаді диспетчера директор ТОВ «Житло-Устрій» постійно обіцяв, що заборгованість буде виплачена і заробітна плата буде нарахована за попереднім місцем роботи. Але обіцянки виявились пустими і під час звільнення з ним підприємство не розрахувалось. Він протягом тривалого часу намагався вирішити спір у позасудовому порядку, але це ніяких позитивних наслідків не дало. Тому вимушений був звертатись до суду.

Представник відповідача в судове засідання двічі не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Застосовані судом заходами для забезпечення явки представника відповідача , з»ясування його позиції з приводу заявлених вимог та всіх обставни по справі, виявились безрезультатними .

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст. 11 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України (далі - ЦКУкраїни) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сторонам у справі було роз»яснено обов»язок надання доказів та наслідки їх ненадання (а.с. 35).

Відповідно ч.1, ч.2 ст 33 КЗпП України, тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою.

Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров'я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихіднідні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з 05.05.2014 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Житло-Устрій» на посаду майстра. Відповідно наказу від 02.02.2015 року ОСОБА_1 , у зв»язку з виробничою необхідністю, з посади майстра дільниці теплових мереж був тимчасово переведений на посаду диспетчера аварійної служби з 04.02.2015 року (а.с. 12). На посаді диспетчера аварійної служби ОСОБА_1 пропрацював до 10 серпня 2015 року та відповідно наказу від 10.08.2015 року був звільнений згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

На посаді майстра дільниці теплових мереж ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата в розмірі 3500 грн, а після тимчасово переведення на посаду диспетчера аварійної служби ОСОБА_1 , в порушення вимог ч.2 ст. 33 КЗпПУ, було нараховано та виплачено у березні, травні-липні 2015 року по 3000 грн (а.с. 13-13.) При звільненні ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за вказаний період в розмірі 2000 грн , яка обрахована без утримання податків та інших обов'язкових платежів, не була нарахована та виплачена, що підтверджується довідкою виданою відповідачем (а.с. 49). Що в свою чергу й стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Суд погоджується з розрахунком заборгованості по заробітній платі наданим позивачем та з розрахунок середньоденного заробітку (а.с. 15-16), оскільки вони здійснені відповідно вимог законодавства .

З врахуванням того, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт невиплати відповідачем при звільненні ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати за період з березня , травня-липня 2015 року в сумі 1413 грн 92 коп (сума вказана в межах заялених позивачем вимог із вирахуванням податків та обов»язкових платежів), тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

Середньоденна заробітна плата позивача становить 175 грн (а.с. 16).

Звільнення позивача відбулося 10.08.2015 року, а розрахунок по заробітній платі з ним на час розгляду справи не проведений. Відповідні докази суду не надані.

За період з 11.08.2015 року по 23.10.2017 року кількість робочих днів згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 572 дні.

За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі 100100 грн (175* 572) , яка обрахована без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13, згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості із заробітної плати підлягають до повного задоволення, у суду немає законних підстав, з урахуванням зазначеного правового висновку , для зменшення розміру середнього заробітку.

ОСОБА_1 також просить суд стягнути на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням його трудових прав, 2000 грн. Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ст.237-1 КЗпП України.

На думку суду права позивача на своєчасне отримання заробітної плати у передбаченому законодавством розмірі , відповідачем були порушені, що призвело до моральних страждань позивача, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням цих обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн.

Відповідно до вимог ч.с ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі , суд покладає на рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Устрій» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період : березень, травень-липень 2015 року в сумі 1413 грн 92 коп, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2015 року по 23 жовтня 2017 року в сумі 100100 грн та 500 грн моральної шкоди, а всього, 102013 (сто дві тисячі тринадцять грн) 92 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Устрій» на користь держави 1020 (одну тисячу двадцять) грн. 14 коп судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами які брали участь у справі, але не були присутніми під час проголошення рішення , у той же строк, починаючи з дати отримання його копії.

Суддя: Т.А.Бугайченко