ухвала

іменем україни

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
за участю представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_8 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 лютого 2013 року вона з відповідачем уклала договір позики, за яким вона передала в борг, а ОСОБА_6 прийняв 10 000 дол. США та взяв на себе зобов'язання повернути цю суму позики у строк до 05 грудня 2013 року, про що ним була написана власноруч розписка.

14 вересня 2013 року відповідач знов звернувся до неї з проханням дати йому в борг ще 15 000 доларів США, взявши зобов'язання повернути цю суму в строк до 14 вересня 2014 року, про що теж власноручно написав розписку.

Оскільки ні до 05 грудня 2013 року, ні до 14 вересня 2014 року відповідач борг не повернув, вона просила стягнути з відповідача суму боргу за договорами позики 10 000 доларів США та 15 000 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 637 000 грн, індекс інфляції в сумі 401 415 грн 04 коп., три проценти річних від простроченої суми, тобто 30 011 грн 55 коп., та стягнути з відповідача судовий збір.

Заочним рішенням Балтського районного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 борг в сумі 637 тисяч гривень, та 3-х % річних від простроченої суми - 30 011 грн 55 коп., в іншій частині позов залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_6 судовий збір в сумі 4 134 гривні.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем не виконано зобов'язання за договорами позики.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 24 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким вона передала в борг, а відповідач прийняв 10 000 доларів США та взяв на себе зобов'язання повернути цю суму позики у строк до 05 грудня 2013 року, про що ним була написана власноручно розписка.

14 вересня 2013 року відповідач знов взяв у позивача в борг ще 15 000 доларів США, взявши зобов'язання повернути цю суму в строк до 14 вересня 2014 року, про що також власноручно написав розписку.

Станом на 05 грудня 2013 року та 14 вересня 2014 року відповідач борг не повернув.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник - зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦПК України).

Оскільки зобов'язання за договором позики відповідач не виконав в повному обсязі, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вказана позивачкою сума боргу підлягає стягненню з відповідача.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача, що він не брав у позивача у борг вказані у розписках суми та про те, що договір позики не укладав, не підтверджені належними та допустимими доказами, якими можуть бути лише письмові докази щодо повернення боргу.

Відповідач у суді апеляційної інстанції не заперечував обставин того, що саме він писав розписки про отримання сум позики.

Будь-яких даних про те, що відповідач звертався до правоохоронних органів з приводу незаконних дій позивача, або інших доказів на підтвердження обставин, зазначених в апеляційній скарзі в матеріалах справи не має.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

При розгляді справи суд першої інстанції, з яким також погодився апеляційний суд, врахував вимоги чинного законодавства та визначив суму стягнення саме в національної валюті гривні.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак