Справа № 462/2624/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/6010/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2,представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи ОСОБА_6, про визначення часток у спільній сумісній власності,-

встановила:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, з участю третьої особи ОСОБА_6,про визначення часток у спільній сумісній власності.

Вимоги обґрунтовує тим, що спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності йому, ОСОБА_4, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, після смерті якого він успадкував 1/3 частину квартири. Відповідач не оплачує комунальні послуги, не проживає у вказаній квартирі.

З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 18.01.2017 року просив визначити частки співвласників жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,8 кв.м. у наступних розмірах - частка ОСОБА_2 - 2/3, частка ОСОБА_4 - 1/3.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року позов задоволено повністю.

Виділено за ОСОБА_2 2/3 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Виділено за ОСОБА_4 1/3 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 243 /двісті сорок три/ гривні 60 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки виділив у праві спільної сумісної власності частки позивача та відповідача, а не визначив такі частки, як просив позивач.

Разом з цим, суд не врахував, що станом на час розгляду справи ОСОБА_2 має у приватній спільній частковій власності 1/3 частку квартири, відтак частка співвласника жилого приміщення, про визначення якої просить позивач, вже визначена.

Звертає увагу на те, що відповідач вживав заходи для позасудового врегулювання спору та визначення часток на частину квартири, що перебуває у спільній сумісній власності, при цьому позивач не надав доказів на підтвердження чинення перешкод відповідачем в укладенні договору про поділ нерухомого майна.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у вимозі про визначення часток та встановлення порядку користування відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_8 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

При цьому, суд не взяв до уваги покликання відповідача на те, що частка, яку просить виділити позивач вже виділена, оскільки позивач успадкував 1/3 частку, належну ОСОБА_7, однак частки інших співвласників, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не визначені.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги відповідно до ст. 303 ЦПК України, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Як роз'яснено у п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду").

Статтею 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З матеріалів справи встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належала ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8., що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 18 лютого 2002 року (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, внаслідок його смерті відкрилась спадщина, зокрема на частку у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.06.2009 р. ОСОБА_2 є спадкоємцем усього майна ОСОБА_7 (а.с. 10).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.07.2009 року встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину Р № - 752 від 22.06.2009 р. є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Форма власності спільна часткова (а.с. 11).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім»ї і реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_2 (онука) (а.с. 8).

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог.

Позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції (118 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 119 ЦПК позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та підстави позову.

Підставою позову є конкретні обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, які об»єктивуються у поданій ним заяві та доказах, при цьому така подається з дотриманням відповідних процесуальних норм.

Як передбачено у ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Відтак, визначення предмету та підстав заявленого позову належить виключно позивачу.

Як вбачається зі змісту заяви про зменшення позовних вимог ОСОБА_2 просив лише визначити частки співвласників квартири АДРЕСА_1 (а.с. 136-137), при цьому покликався на те, що жодної домовленості між співвласниками щодо визначення розміру часток немає, а таке визначення розміру часток не порушує права відповідача.

На переконання колегії суддів, визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

В свою чергу, з аналізу норм ст. ст. 356 ч. 1, 358, 364, 380, 382 ЦК України слідує, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року (з наступними змінами) у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділена відокремлена частина будинку, яка відповідає розміру часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин справи може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учасникові спільної власності, частка якого зменшилася.

Наведені норми закону та роз'яснення надані у постанові Пленуму Верховного Суду України дають підстави для висновку про те, що визначення часток у праві спільної сумісної власності та виділ таких (часток) є двома різними способами захисту оспорюваних (порушених) прав, які тягнуть за собою відмінні правові наслідки.

При цьому, для виділення відповідних часток в натурі не проводилась жодна судова будівельно-технічна експертиза, в контексті з»ясування технічної можливості реального поділу квартири.

За таких обставин колегія суддів приходить висновку, що при розгляді даного спору суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог (виділивши відповідні частки майна сторонам), і вказане порушення норм процесуального закону призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, як зазначено вище, після смерті одного із співвласників спільної сумісної власності ОСОБА_7, його батько ОСОБА_2 22.06.2009 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом, у якому як спадкове майно, зазначено 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, при цьому у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.07.2009 року вказано, що позивач ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, форма власності спільна часткова.

Відповідно до роз»яснень, наведених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відтак, після отримання ОСОБА_2 Свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 на 1/3 частину квартири, право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 припинено, оскільки відбулося визначення часток у праві власності на вказану квартиру, з врахуванням того, що іншим двом співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які вказані у Свідоцтві про право власності на квартиру від 18 лютого 2002 року, належить також по 1/3 частині квартири.

В контексті зазначеного, а також враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів приходить висновку, що частка про визначення якої просить позивач вже визначена, про що свідчать належні у справі докази (правовстановлюючі документи), тому підстави для повторного визначення частки співвласника житлового приміщення відсутні.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи (ст.ст. 10, 214 ЦПК України), зокрема, не звернув уваги на те, що на час ухвалення рішення суду позивач є власником 2/3 частини спірної квартири, не спростував заперечення відповідача в цій частині та не врахував меж позовних вимог, відтак оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвали нове рішення по суті спору, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

Крім цього, суд стягнув з відповідача судовий збір, однак останній на підставі ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати такого.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи ОСОБА_6, про визначення часток у спільній сумісній власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 267 грн. 96 коп. за розгляд апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк