АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Юрчуку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року,

встановила:

У березні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ( далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») на свою користь 6 606 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12 лютого 1991 року ним було передано на зберігання у Рівненське обласне управління ПАТ «Ощадний банк України» 5000 крб., і 1292 крб. № філіалу №09-2946 в селі Норинськ Овруцього району Житомирської області. На його звернення видати гроші відповідач відмовився, відповіді не дав.

Вказані грошові кошти він передав "Ощадбанку" на зберігання.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 17 січня 1997 року 1 крб. становить 1 грн 05 коп. Таким чином сума зберігання становить 6606 грн.

Оскільки «Державний ощадний банк України» є правонаступником «Ощадного банку УРСР», а державна не несе відповідальності за борги державних підприємств, у відповідності до ст. 3, 41, 55 Конституції України, ст. 318, 319, 321, 325, 1058, 1064 ЦК України просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року.

Свої доводи мотивує тим, що позовна заява залишена без задоволення з посиланням на ст. 23 ЦК України, яка регулює питання відшкодування моральної шкоди. Такі вимоги він не заявляв. Ухвалене судове рішення суперечить закону та моралі.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Пояснив, що з аналогічним позовом він вже неодноразово звертався до суду, проте йому у його задоволенні було відмовлено. Оскільки він не обмежений у праві звернення до суду з аналогічним позовом, вважає, що його порушене право підлягає судовому захисту.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

В письмовому запереченні на апеляційну скаргу посилався на ті підстави, що тотожний спір між цими ж сторонами, предметом і підставами вже розглянуто і остаточно вирішено спір по суті.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим позивачем, у 2014 року ОСОБА_1 вже звертався до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ "Державний ощадний банк України" про повернення сум банківського вкладу (а.с. 89).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року , залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року, у задоволенні вказаних позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Суд першої інстанції вказані обставини не врахував, доводи відповідача в цій частині не перевірив та відповідних мотивів не навів, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається судом, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування судового рішення та закриття провадження у справі.

Керуючись ст. 205, 310, 313, 314 ЦПК Україниколегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді:

Справа №757/11781/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/11050/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.