У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, про визнання права користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 25 серпня 2007 року до 20 листопада 2015 року перебувала у зареєстрованого шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, матір'ю якого є відповідач ОСОБА_4 У 2012 році вони

з чоловіком вселилися до належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 як члени

її сім'ї, у якій згодом зареєстрували сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу вони із сином залишилися проживати у вказаній квартирі, а ОСОБА_5, створивши іншу сім'ю, проживав окремо.

Проте з грудня 2015 року вони із сином позбавлені можливості проживати у спірній квартирі, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях, чим чинить їм перешкоди у користуванні житлом.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області

від 18 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування квартирою АДРЕСА_1 та вселено їх до вказаної квартири.

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 та малолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати ключі від замків на вхідних дверях.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 20 квітня

2016 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач, не будучи членом сім'ї власника спірної квартири, не набула права користування нею.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 25 серпня 2007 року до 20 листопада 2015 року.

У шлюбі у сторін народився син, ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, який разом з батьком зареєстрований у АДРЕСА_1, власником якої є мати відповідача ОСОБА_4

Статтею 156 ЖК Української РСРпередбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСРдо членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.

Таким чином, право користування жилим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).

За таких обставин, малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, має право користування спірною квартирою АДРЕСА_1 в силу закону

(ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови

від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року

№ 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Отже, відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції з урахуванням вищезазначених положень закону, встановлених обставин справи й вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного по суті висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 165 ЖК Української РСР член сім'ї власника жилого приміщення, за згодою власника, вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, тобто ОСОБА_3 у 2012 році вселилась до спірної квартири як член сім'ї ОСОБА_5, зі згоди ОСОБА_4, яка проти вселення дружини сина не заперечувала та навіть нетривалий час проживала разом із сином та невісткою, а відсутність у ОСОБА_3 реєстрації у спірній квартирі сама по собі не може бути підставою для відмови у визнанні за нею права користування жилим приміщенням, зокрема за наявності реєстрації її малолітнього сина у спірному жилому приміщенні, який в силу свого малолітства не може існувати без сторонньої опіки, яку й забезпечує його мати ОСОБА_3

Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував і помилково скасував рішення суду першої інстанції, зазначивши про відсутність у позивача та її малолітнього сина права користування спірною квартирою.

Таким чином, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду Донецької області

від 20 квітня 2016 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого

2016 року.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року скасувати, залишивши в силі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик