Провадження № 2/760/3741/17
Справа № 760/6453/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Швидченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «УКРРИБА» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

06.04.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- скасувати Наказ від 06 березня 2017 року № 71-К про його звільнення з посади юрисконсульта Державного підприємства «УКРРИБА» в порядку п. 2 ст. 36 КЗпП України;

- поновити його на посаді юрисконсульта Державного підприємства «УКРРИБА»;

- зобов'язати Державне підприємство «УКРРИБА» виплатити йому заробітну плату на момент звільнення за фактично відпрацьований час у розмірі 58, 54 грн.;

- стягнути з Державного підприємства «УКРРИБА» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня 2017 року до моменту прийняття рішення у справі та стягнути 10 000, 00 грн. (десять тисяч, 00 грн.) моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до наказу ДП «УКРРИБА» № 61-К від 23 грудня 2016 року його було прийнято тимчасово на період виконання ОСОБА_2 обов'язків завідувача юридичного сектору ДП «УКРРИБА» на посаду юрисконсульта юридичного сектору Відповідача, на неповний робочий день з графіком роботи з 9:00 до 13:00, оплатою праці пропорційно до відпрацьованого часу (на 0,5 ставки), посадовим окладом згідно штатного розпису і випробувальним терміном 1 (один) місяць.

Посилається, що у зв'язку з закінченням випробувального терміну, а також на підставі заяви його від 20 січня 2017 року про переведення на повний робочий день, Відповідач видав Наказ від 20 січня 2017 №° 65-К відповідно до якого з 23 січня 2017 року позивача було переведено на повний 8 - гoдинний робочий день з заробітною платою згідно штатного розпису, а також визнано таким, який витримав випробувальний термін при прийнятті на роботу.

06 березня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_2, відповідачем було видано Наказ від 06 березня 2017 року № 71, про звільнення ОСОБА_2 юрисконсульта юридичного сектору від виконання обов'язків завідувача цього сектору 06 березня 2017 р., та звільнити ОСОБА_1 з посади юристконсульта юридичного сектору 06 березня 2017 року у зв'язку з припиненням строкового трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним посилаючись на те, що відповідач приймаючи на строкову (тимчасову) роботу не врахував п. 1, п. 11 Указу президії Верховної ради СРСР «Про умови праці тимчасових робітників і службовців» від 24 вересня 1974 року № 311 -IX.

На думку позивача, строк трудового договору починається з 23 грудня 2016 року і закінчується 23 лютого 2017 року. Оскільки на момент 23 лютого 2017 року, відповідач не вчинив будь-яких дій щодо укладеного з позивачем трудового договору, позивач вважає , що договір вважається продовженим на невизначений строк.

Крім того, позивач вважає, що наказ про звільнення порушує вимоги ч. 3 ст. 26 КЗпП України та п. 11 Указу президії Верховної ради СРСР «Про умови праці тимчасових робітників і службовців» від 24 вересня 1974 року № 311 -IX, оскільки між сторонами було укладено трудовий договір на невизначений строк.

Враховуючи викладене, позивач просив скасувати наказ № 71-К від 06 березня 2017 року та поновити його на роботі.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 58,54 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня 2017 року по день ухвалення рішення, та завдану йому моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., яка полягає у втраті душевного спокою та труднощів в родинних стосунках, внаслідок неправомірних дій відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Зазначив, що при прийнятті ОСОБА_1 на роботу, з ним було укладено строковий трудовий договір на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, для заміщення тимчасово відсутнього працівника (ОСОБА_2В.) за яким зберігалося її місце роботи (посада), тобто на період виконання ОСОБА_2 обов'язків завідувача юридичного сектору.

Таким чином, представник відповідача вважає, що звільнення позивача відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України відповідає чинному законодавству України та відбувалось без порушення трудових прав позивача.

Також вважає, що з позивачем у відповідності до вимог ст. 116 КЗПП України, тобто у день звільнення проведено повний розрахунок

Разом з тим, звернув увагу на ту обставину, що ДП «УКРРИБА» при здійсненні розрахунку з позивачем при звільненні надлишково виплачено 585, 41 грн. заробітної плати.

Крім того, представник відповідача вважає, що підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди відсутні, а вимоги в цій частині безпідставні та не підтверджені належними доказами у справі.

Враховуючи вище викладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Пункт 2 ст. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Судом встановлено, що наказом відповідача за № 61-К від 23.12.2016 року позивач згідно поданої заяви був зарахований тимчасово на період виконання ОСОБА_2 обов'язків завідувача юридичного сектору ДП «УКРРИБА» на посаду юрисконсульта юридичного сектору, на неповний робочий день з графіком роботи з 9:00 до 13:00, оплатою праці пропорційно до відпрацьованого часу (на 0,5 ставки), посадовим окладом згідно штатного розпису і випробувальним терміном 1 (один) місяць. (а.с.7).

В подальшому, наказом відповідача за № 65-К від 20.01.2017 року позивач на підставі поданої заяви був тимчасово переведений з 23.01.2017 року, на період виконання ОСОБА_2 обов'язків завідувача юридичного сектору на посаду юрисконсульта юридичного сектору на повний восьмигодинний робочий день з заробітною платою, згідно штатного розпису. Також, визнано ОСОБА_1 таким, що витримав випробувальний термін при прийнятті на роботу (а.с.9).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що подавши заяву від 20.01.2017 року на ім'я директора ДП «УКРРИБА» та ознайомившись з наказом № 65-К від 20.01.2017 року, позивач погодився з тим, що з ним було укладено строковий трудовий договір на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, тобто для заміщення тимчасово відсутнього працівника ОСОБА_2 за яким зберігалося її місце роботи (посада), на період виконання ОСОБА_2 обов'язків завідувача юридичного сектору.

Згідно наказу від 06 березня 2017 року за №71-К, позивача звільнено з посади юрисконсульта юридичного сектору ДП «УКРРИБА» у зв'язку з припиненням строкового трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Як вбачається з копії наказу, підставою для видання оспорюваного наказу стала та обставина, що ОСОБА_2 юрисконсульта юридичного сектору, увільнено від виконання обов'язків завідувача цього сектору 06.03.2017 року ( а.с. 10).

При цьому, з наказу відповідача від 16.12.2016 за № 60-К ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_2 не була переведена на посаду завідуючого юридичного сектору, а лише на неї покладалося тимчасове виконання обов'язків завідуючого юридичного сектору з виплатою заробітної плати за посадою завідуючого юридичного сектору, що підтверджується п.п. 4.1., 4.2. даного наказу ( а.с. 35).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося позивачем, заяву про прийняття на роботу та переведення на повний робочий день позивач написав власноручно та з відповідними наказами був ознайомлений.

Таким чином, суд вважає, що позивач погодився з умовами праці , тобто тимчасово на період виконання ОСОБА_2 обов'язків завідуючого сектору та у передбаченому порядку, наказ № 61-к від 23.12.2016 року не оскаржував.

Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача з займаної посади з підстав передбачених п.2 ст. 36 КЗпП України узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що відповідач видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 06 березня 2017 року порушив вимоги Указу президії Верховної ради СРСР «Про умови праці тимчасових робітників і службовців» від 24 вересня 1974 року №311- IX, а саме не врахував п. 11 Указу відповідно до якого у випадках коли тимчасовий робітник або службовець пропрацював відповідно зверх строків, зазначених у статті 1 цього Указу (двох місяців), то такий договір вважається продовженим на невизначений строк і на них не поширюється дія цього Указу.

Відповідно до п. 1 Указу президії Верховної ради СРСР «Про умови праці тимчасових робітників і службовців» від 24 вересня 1974 року №311- IX визначено, що тимчасовими робітниками і службовцями вважаються робітники і службовці, прийняті на роботу на строк до двох місяців, а для заміщення тимчасово відсутніх працівників, за якими зберігається їх місце роботи (посада), - до чотирьох місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач пропрацював на займаній посаді лише 2 місяці та 11 днів та відповідно був прийнятий на роботу на місце тимчасово відсутнього працівника (а.с. 7,9,10).

За таких обставин, доводи позивача в обґрунтування поданого позову є безпідставними.

Як встановлено в ході розгляду справи, звільнення позивача відбулося саме на підставі увільнення юрисконсульта юридичного сектору ДП «УКРРИБА» ОСОБА_2, а не з ініціативи власника, тобто відповідача по справі.

За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача з тимчасово займаної посади юрисконсульта юридичного сектору на період виконання обов'язків іншою особою, в даному випадку, ОСОБА_2 не вимагає заяви або волевиявлення працівника, а тим більше не може розцінюватися, як ініціатива власника.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що звільнення позивача з займаної посади з підстав передбачених п.2 ст.36 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підстав для задоволення вимог позивача ОСОБА_1 в частині поновлення на займаній посаді, відсутні.

Крім того, в своїх вимогах позивач просив скасувати наказ № 71-К від 06.03.2017 року про звільнення.

Однак, виходячи з того, що з точки зору трудового законодавства видавати та скасовувати накази віднесено до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до компетенції суду належить їх перевірка на предмет законності чи незаконності та зобов'язання до вчинення певних дій, а тому підстави для задоволення вимог позивача щодо скасування наказу про звільнення, відсутні також з даних підстав.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про поновлення на роботі, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача і в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача і в частині стягнення заборгованості по заробітної платі у розмірі 58, 54 грн.

Як вбачається з наданого розрахунку позивача, на його думку, відповідач при звільнення не здійснив нарахування належних йому коштів у розмірі 58, 54 грн.

Суд не погоджується з доводами позивача, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданого розрахунку відповідача, позивачу у день звільнення було виплачено усі належно йому кошти у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України .

З наданого розрахунку відповідача та табелів обліку робочого часу вбачається, що відповідачем було надмірно виплачено на користь позивача 585, 41 грн.,що підтверджується наступним.

Так, у лютому 2017 рахується 20 робочих днів та 8 вихідних днів. При цьому, позивач пропрацював у даному місяці 18 календарних днів та 2 дні був у відпустці за власний рахунок, тобто 27-28.02.2017 на підставі наказу від 24.02.2017

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 13.02-15.02.2017 також перебував у відпустці на підставі наказу від 10.02.2017 за № 9-В.

Таким чином, кількість відпрацьованих днів у лютому 2017 позивача становить 15 днів, разом з цим, позивач у своєму розрахунку зазначив 18 днів, тим самим розмір заробітної плати позивача завищено на 643, 95 грн..

При звільненні позивача з роботи, останньому за березень 2017 нараховано заробітну плату за 4 дні та компенсацію за 3 дні невикористаної щорічної відпустки.

Проте, фактично позивач відпрацював у березні місяці 2017 лише 1 день, тобто 06.03.2017 та мав відпустку без збереження заробітної плати з 01.03-03.03.2017 на підстав наказу №13-В від 24.02.2017.

Таким чином з наявних у справі доказів вбачається, що позивачу надмірно виплачено заробітну плату за 3 робочих днів , що становить 585, 41 грн.

З огляду на викладене, вище, суд вважає, що доводи позивача і в цій частині заявлених вимог є необґрунтованими.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявлених вимог позивача, підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди, відстуні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Суд вважає, що позивачем не пропущено строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки наказ про звільнення позивач отримав 06.03.2017 року.

Даний позов подано до суду 06.04.2017 року, тобто в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, що узгоджується з вимогами ст. 233 КЗпП України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 21, 23, 36, 116, 233, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: