Справа № 443/1860/16-ц Провадження № 2/443/326/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" грудня 2017 р. Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.

з участю секретаря судового засідання Башти Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жидачів в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вільховецької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований по вул. Шевченка, 22 в с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2, яка померла 04 квітня 2011 року. Свої вимоги мотивує тим, що після смерті матері залишився спадковий житловий будинок, розташований по вул. Шевченка, 22 в с. Тейсарів, який є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом, а тому нотаріус постановою № 792/02-31 від 30 вересня 2016 року відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати за ним право власності на спадкове майно.

Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3, подав суду заяву про слухання справи у відсутності представника сільської ради. Позов визнають у повному обсязі.

Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.07.1987 року, виданого на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради, жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по вул. Шевченка, 22 в с. Тейсарів, належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4.

Згідно витягу № 1498 від 27.09.2016 року, з погосподарських книг с. Тейсарів, , будинковолодіння № 12 по вул. Шевченка, 22 в с. Тейсарів станом на 30.06.1990 року за колгоспним двором числились: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_2, дружина, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1, син, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ст.17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими обставинами справи встановлено, що спадковий житловий будинок № 12 по вул. Шевченка у с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств колгоспний двір, членами якого були: ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла 04 квітня 2011 року, даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-СГ № 238879 від 04 квітня 2011 року, виданим виконкомом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області.

ОСОБА_4 помер 02 грудня 1997 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серія І-СГ№ 100537 від 02 грудня 1997 року.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» п.6, "а" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили право на частку в його майні. Згідно з п.6 "г" даної постанови, відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01.07.1990 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно довідки № 1730 від 11.10.2016 р., виданої виконкомом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, у господарстві по вул. Шевченка, 22 в с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області, проживала ОСОБА_2, до дня смерті, 04 квітня 2011 року. Разом з нею був зареєстрований та проживав син ОСОБА_1. Заповіт у виконкомі Вільховецької сільської ради не складався та не посвідчувався.

Згідно матеріалів спадкової справи № 315/2013, відкритої після смерті ОСОБА_2, яка померла 04 квітня 2011 року, ОСОБА_1 являється сином померлої ОСОБА_2, а відтак єдиним спадкоємцем за законому після смерті матері, який прийняв спадщину у вигляді земельної частки (паю) площею 1.74 умовних кадастрових гектари та земельні ділянки площею 0.717 га та 1.1627 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та 29 червня 2013 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом. ОСОБА_5 подала нотаріусу заяву, якою повідомила, що строк прийняття спадщини після смерті матері пропустила і на її оформлення не претендує.

Постановою № 792/02-31 від 30 вересня 2016 року, державний нотаріус ОСОБА_6 відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про праву на спадщину на житловий будинок, розташований по вул. Шевченка, 22 в с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області у зв"язку з тим, що він є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Оцінюючи докази в справі у їх сукупності, суд вважає, що позивач є таким, що прийняв спадщину за законом після смерті матері, тому за ним слід визнати право власності на 2/3 частини житлового будинку № 22, розташованого по вул. Шевченка, в с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, яка померла 04 квітня 2011 року та на 1/3 частину що належить йому як члену колгоспного двору, та в загальному на цілий житловий будинок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-5,10, 12, 76-80, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями № 22 по вул. Шевченка, в с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, яка померла 04 квітня 2011 року .

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, , через Жидачівський районний суд Львіввської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ І.І. Ціпивко