АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3469/17 Справа № 201/8140/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Григорєвої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 банк «Приватбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_7, третя особа орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпро ради про визнання дій неправомірними та виселення із зняттям з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_7, третя особа орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпро ради про визнання дій неправомірними та виселення із зняттям з реєстраційного обліку відмовлено (а.с.113-117).

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат (а.с.120-123).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ЗАТ КБ «Приват Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_8 20 грудня 2005 року був укладений кредитний договір №DNG0GA00005658 з наступними додатковими угодами до нього №1, №2 та №3. Згідно з умовами договору ОСОБА_8 отримав кредит у розмірі 520000 доларів США (а.с. 6-8, 9-14).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 20 грудня 2005 року був укладений договір іпотеки № DNG0GA00005658, за умовами якого відповідач надала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 263,70 кв.м, житловою площею 130,20 кв.м, який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 9 Січня, буд. 39 та земельну ділянку розміром 0, 0793 га (а. с. 15-16).

До цього договору укладалися й додаткові угоди 21 серпня 2006 року, 27 липня 2007 року, 10 вересня 2007 року (а. с. 17-23).

Майно належить відповідачці ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01 вересня 2005 року виконкомом Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради на підставі рішення виконкому від 20 вересня 2002 року № 552.

Земельна ділянка площею 0, 0793 га розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 9 Січня, буд. 39 та належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія III-ДП № 049651, Д № 031953 Код ДЗК 69096050, виданого виконкомом м.Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21 вересня 2000 року за № 2429, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 031953, кадастровий номер :03:173:0022.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2015 року частково був задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 (треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_9, 2013р. народження, Служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, а саме: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNG0GA00005658 від 20 грудня 2005 року, укладеним зі ОСОБА_8, станом на 12 серпня 2015 року у розмірі 1728140,10 доларів США звернуте стягнення на будинок загальною площею 263,70 кв.м., житловою площею 130,20 кв.м. та земельну ділянку розміром 0, 0793 га, які розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 9 Січня, буд. 39 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DNG0GA00005658 від 20 грудня 2005 року, укладеним зі ОСОБА_5) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному у Договорі іпотеки, а саме 3 333 000 грн., будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. У задоволенні позову банку в частині виселення відмовлено (а. с. 24-26).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2015 року було змінено в частині визначення розміру пені в сумі 550 454,24 доларів США за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором № DNG0GA00005658 від 20 грудня 2005 року, вказавши суму пені у гривнях в розмірі 13 084 297 грн.; в частині встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки на рівні, зазначеному у Договорі іпотеки, а саме 3 333 000 грн. скасувати; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а. с. 27-31).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені без змін(а. с. 74).

Судом також встановлено, що за адресою предмета іпотеки з 29 квітня 2014 року зареєстровані ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 32, 33, 72, 74).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в іпотеку передано житло, яке придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому немає передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житла без надання їм іншого постійного житла.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК та ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим законом.

Відповідно до ст.589 ЦК, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст.590 ЦК і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 закону «Про іпотеку». Так, згідно із ч.1, 2 ст.39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тому аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК.

Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, районний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла так як відсутнє інше житло куди б вони могли вселитись.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Доводи апелянта, що судом не перевірено наявність у відповідачів іншого житла, окрім предмету іпотеки, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем в порушення ст. 57-60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів та не надано клопотання про витребування зазначених доказів на підтвердження відповідних доводів.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Проте, такий спосіб захисту як визнання дій фізичних осіб неправомірними чинним законодавством не передбачено, а тому районний суд прийшов до правильного висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав.

Та обставина, що відповідачі були зареєстровані в спірному будинку після укладення іпотечного договору самі по собі не є правовою підставою для задоволення позову та виселення з будинку відповідачів в котрому вони зареєстровані.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції матеріального чи процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. Тому, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: