У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, та ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, до а «Укртелеком», Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. визнання недійсним свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс, скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, звернулися до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1975 року відкрито та добросовісно користуються квартирою АДРЕСА_1.

Зазначена квартира входить до складу цілісного нежитлового майнового комплексу, який на підставі свідоцтва про право власності виданого виконкомом міськради від 25 березня 2002 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ПАТ «Укртелеком».

Квартира розташована в житловому будинку, який був зведений на виділеній земельній ділянці для працівників підрозділу технічного вузла міжміських зв'язків і телебачення № 10 у 1954 році.

Зміна цільового призначення житлового будинку, жилих приміщень та земельної ділянки мала відбуватися за відповідним рішенням органів державної влади.

Оскільки оспорюване свідоцтво видане на нежитлові приміщення без попереднього прийняття рішення про зміну цільового призначення будівель та земельної ділянки, то таке свідоцтво підлягає визнанню недійсним із скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на спірні нежитлові приміщення.

З часу безперервного, відкритого та добросовісного володіння квартирою пройшло більше 10 років і за таких обставин відповідно до приписів ст. 344 ЦК України виникло право власності на зазначене житлове приміщення за набувальною давністю.

Посилаючись на вказане, позивачі просили визнати за ними та ОСОБА_3 по 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року,у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Порядок надання службових жилих приміщень передбачений ст.ст. 121, 122 ЖК України, згідно яких службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, на підставі якого виконавчий комітет районної, міської, районної в міст ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для заселення у надане службове жиле приміщення.

Наявність прописки (реєстрації) сама по собі не підтверджує право власності чи володіння майном.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Таким чином, для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається на таке, в силу положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним протягом десяти років.

Як роз'яснено в пункті 9 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установлено, що позивачі з 1975 року користуються нежитловими приміщеннями, які відповідно до рішення виконкому Миколаївської міської ради № 198 від 21 березня 2002 року входять до складу цілісного майнового комплексу та на підставі виданого тим же органом свідоцтва від 25 березня 2002 року належать на праві власності ПАТ «Укртелеком».

Судами надано належну оцінку тим обставинам, що в матеріалах справи відсутні докази того, що будинок під будівництво якого виділялася земельна ділянка рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящихся від 18 травня 1954 року був закінчений будівництвом та прийнятий у експлуатацію як житловий будинок № 28 по вул. Друга Воєнна у м. Миколаєві; відсутні дані про надання житлового приміщення як службового чи в порядку поліпшення житлових умов; відсутні докази укладення договору найму житлового приміщення; а також позивачами не надано доказів того, що оспорюваним свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення, виданого відповідачу, порушуються їх житлові права.

Перебування нежитлових приміщень у власності ПАТ «Укртелеком», що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно означає, що саме ця юридична особа є його законним володільцем та, що виключно їй належать права власності, від яких вона не відмовлялася на користь іншої особи.

Судових рішень щодо незаконності такого володіння не існує.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх постановленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, та ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, до а «Укртелеком», Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. визнання недійсним свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс, скасування державної реєстрації права власності.

Додані до скарги матеріали повернути заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В. Демяносов