Справа №487/4797/16-ц 26.06.2017 26.06.2017 26.06.2017
Провадження №22-ц/784/1424/17
Справа № 487/4797/16-ц Головуючий у І інстанції Агєєва Л.І.
Провадження №22-ц/784/1424/17 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1 Категорія 55
У Х В А Л А

іменем України

26 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

у с т а н о в и л а :

26 вересня 2016 року ОСОБА_4 пред'явив до ФОП ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтував наступним.

З 30 червня 2014 року його, на підставі трудового договору, прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_2 на посаду торгового представника, строк дії якого встановлений з 30 червня 2014 року по 30 червня 2015 рік.

Відповідно до наказу № 9-К від 11 вересня 2014 року позивача прийнято на посаду менеджера з продажу ТОВ «Чайна Імперія».

Доказом перебування його у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 на посаді торгового представника є вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року, яким його було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст 191 КК України.

Відповідно до наказу № 3-К від 27 березня 2015 року, його було звільнено за власним бажанням, проте остаточного розрахунку не здійснено, як і не здійснювали його під час перебування у трудових відносинах, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по виплаті заробітної плати, відпускних з урахуванням індексу інфляції, за час який він працював на посаді торгового представника з 30 червня 2014 року по день винесення рішення та таку ж заборгованість за час який він працював на посаді менеджера з продажу з 11 вересня 2014 року по день винесення рішення.

Представник відповідача заперечуючи проти позову зазначав що не визнає вимоги викладені в позовній заяві, оскільки позивач в своїй заяві про звільнення, власноруч написав що розрахунок отримав, претензій не має та трудову книжку отримав, тому його вимоги є безпідставними.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2017 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм чинного трудового та цивільно-процесуального законодавств.

Так, відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів його перебування в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та наявності у останнього боргу перед ним по заробітній платі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1 інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, статтею 27 ЦПК України та пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

В порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Чинним законодавством передбачено, що підставою виникнення трудових прав та обовязків є трудовий договір.

В силу ст. 21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За ст. 24 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно з Указом ПВР № 7543-11 від 19.05.89; Законами № 3694-12 від 15.12.93, № 374/97-ВР від 19.06.97, № 1356-XIV від 24.12.99, № 77-VIII від 28.12.2014) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Додержання письмової форми є обов'язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 названого Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з ксерокопії трудової книжки (а.с. 42), записи в якій є належними та допустимими доказами трудових відносин працівника та роботодавця, ОСОБА_4 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Чайна Імперія», засновником якого є ФОП ОСОБА_2, з 11.09.2014 року і по 27.03.2015 року перебували у трудових відносинах, а потім припинили їх з ініціативи працівника.

З напису на заяві про звільнення, вчиненого особисто ОСОБА_4, видно, що при звільнені назване товариство провело розрахунок з ним і він не має до товариства матеріальних претензій.

Це ж підтверджується і видатковими кассовими ордерами по виплаті заробітної плати, відповідно до яких ОСОБА_4 отримував зарплату щомісяця, двома частинами, підтверджуючи це власним підписом та записом про отриману суму прописом на кожному видатковому ордері (а.с. 56-64).

Будь-яких належних та допустимих доказів правового зв'язку ОСОБА_4 з ФОП ОСОБА_2 тим не надано.

Його ж посилання на судові рішення по кримінальній справі щодо нього (а.с. 5-9) в силу ч. 4 чт. 61 ЦПК України, такими вважати не можна, оскільки висновки щодо характеру правовідносин сторін, зроблені у вказаній кримінальній справі, не є преюдиційними в даній цивільній справі, тим більше, що суд 1 інстанції взагалі встановив, що з 30.06.2014 року ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_2 перебували у правовідносинах, підставою виникнення яких є договір про надання послуг, а не трудовий договір (а.с. 3-9).

За такого, позов ОСОБА_4 не міг бути задоволений за відсутністю належних та допустимих доказів його вимог.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про допущення судом 1 інстанції процесуальних порушень при розгляді даної цивільної справи, то більша частина з них не має належного підтвердження, а ті ж порушення, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_5