АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4475/17 Справа № 209/2286/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Замкова Я. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м. Дніпро

24 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 11 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 діючого в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, треті особи - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 діючого в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, діючого в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, треті особи - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням /а.с. 4-7/.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що з 29.11.1982 року по даний час позивач ОСОБА_3 мешкає за адресою м. Кам'янське (Дніпродзержинськ), АДРЕСА_1. 29.01.2015 року відповідач ОСОБА_2 здійснив реєстрацію свого малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у спірній квартирі АДРЕСА_2 (Дніпродзержинська), у якій сам не проживає з 2004 року. Вказана дитина ніколи не проживала та не проживає у спірній квартирі, будь-які речі чи іграшки дитини в квартирі відсутні. У спірній квартирі відсутні речі відповідача, жодних перешкод у користуванні квартирою відповідачу не чинила, замки на вхідних дверях не міняла, комплект ключів від дверей у відповідача не забирала. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 січня 2016 року, яке набрало законної сили 19 травня 2016 року, у справі № 209/433/15-ц визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_8. За весь час реєстрації дитина не проживає за адресою, за якою її зареєстрував батько, який сам не проживає та не зареєстрований у спірній квартирі, а позивач змушений нести витрати по утриманню спірної квартирою, хоча постійне місце проживання дитини з родиною в квартирі за іншою адресою: АДРЕСА_2, де зареєстрована його мати ОСОБА_5.

У лютому 2017 року ОСОБА_2, в інтересах малолітньої дитини

ОСОБА_4 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про вселення /а.с. 85-88/.

В обґрунтування свого позову зазначив, що він заперечує проти позову щодо визнання його малолітнього сина ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Його син від другого шлюбу, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 (нині м. Кам'янське) 29 січня 2015 року, не з метою реєстрації, як зазначає позивач, а з метою проживання у квартирі, де був зареєстрований і проживав він. Вселити свою родину в квартиру по АДРЕСА_2, він зміг лише після смерті першої дружини. Проте, позивачем були створені йому неможливі для проживання умови. Позивач постійно провокувала скандали та конфліктні ситуації, змінювала замки на вхідних дверях, вчиняла психологічне та фізичне насилля над членами його родини, погрожувала. Психологічно напружена обстановка в квартирі травмувала дитину, ні морально, ні фізично сім'я не могла жити в умовах постійних конфліктів, погроз та криків, тому з лютого 2016 року вони з дружиною вимушені були тимчасово проживати у садовому будинку АДРЕСА_10, а пізніше в квартирі знайомих, за адресою: АДРЕСА_6. Іншого житлового приміщення у користуванні неповнолітньої дитини, окрім як за місцем реєстрації, немає, а частка квартири, яка належить матері неповнолітнього за адресою: АДРЕСА_2, не є його постійним місцем проживання. Вважає, що як законний представник малолітнього ОСОБА_4, може ставити питання про вселення сина в житлове приміщення за місцем реєстрації дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 11 квітня 2017 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_8. В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 діючого в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 - відмовлено повністю /а.с.114-118/.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 14 квітня 2017 року виправлено описки, допущені в рішенні Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 11 квітня 2017 року, а саме: зазначено вірно у вступній та резолютивній частині рішення суду прізвище відповідача у родовому відмінку - ОСОБА_2 /а.с.120/.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2, в інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення його позову про вселення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_2 була видана у 1982 році ОСОБА_2 на родину у кількості трьох осіб(ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_8 та їх донька ОСОБА_3.). Дані обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.01.2016 року по цивільній справі № 209/433/15-ц, яке набрало законної сили 19.05.2016 року /а.с. 11-14, 15-16/.

29 січня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрував у вказаній квартирі свого малолітнього сина ОСОБА_4

Також, рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 22 січня 2016 року встановлено, що ОСОБА_2 з 2007 року по 31 січня 2015 року проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_8, разом із сином ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Крім того, рішенням від 22 січня 2016 року визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням - квартирою за адресою : АДРЕСА_8.

Згідно Акту про проживання виданого КП КМР "УКОЖФ" від 13 січня 2017 року /а.с. 75/, малолітній син відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає разом з батьками за адресою: АДРЕСА_9.

Згідно листа-відповіді Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради у № 6-17/155 від 22 лютого 2017 року /а.с. 102/, мати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, - ОСОБА_5, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. Також ці обставини підтверджуються відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УМВС України /а.с. 76/.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, та відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що підставою втрати у дитини права користування житлом в первісному позову є не лише неповажність причин її відсутності понад встановлені строки, а й відсутність реєстрації батьків в спірному житловому приміщенні та їх постійне місце проживання з дитиною за іншою адресою, в тому числі реєстрація матері за іншої адресою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК Української РСР гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності, (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Колегія суддів звертає увагу, що дійсно статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Втім, у даному випадку колегія суддів наголошує, що малолітній ОСОБА_4 не є членом сім'ї ОСОБА_3, його батько за рішенням суду позбавлений права користування спірною квартирою, а мати проживає за адресою АДРЕСА_8, а отже його права не можуть бути порушені.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про доведеність вчинення ОСОБА_3 перешкод у вільному доступі до житла, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

Так, судом встановлено, що мати малолітнього ОСОБА_4 неодноразово у 2015 році, а також у 2016 році та 2017 році зверталась до Дніпровського відділу поліції з заявами на те, що відповідач не допускає його в квартиру /а.с.90-93/.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку даним доказам та погоджується з висновками, що такі докази не є належними і допустимими доказами, що відповідачем за зустрічним позовом створені перешкоди малолітньому ОСОБА_4 для користування квартирою, в якій зареєстрована та проживає ОСОБА_3, оскільки надані письмові документи лише підтверджують факт звернення його законного представника.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення. Колегія суддів не вбачає інших підстав для скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 11 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.