Справа № 578/969/17
провадження № 2-о/578/36/17
УХВАЛА

І м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2017 року смт Краснопілля

Суддя Краснопільського районного суду Сумської області Косар А.І., перевіривши виконання вимог статей 109 120, 257-258 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ за заявою ОСОБА_1 через представника Громадську організацію «Всеукраїнський рух «Сила права» в особі виконавчого директора ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, який має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник просить суд встановити юридичний факт перебування ОСОБА_1 в полоні в період виконання обовязку військової служби з 25 серпня по 26 грудня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формуваннях на окупованій території Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Згідно статті 257 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Згідно частин першої та десятої статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянин України зобовязаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Згідно частини третьої статті 235 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. За змістом статті 110 ЦПК України щодо ряду категорій цивільних справ передбачається можливість звернення з позовною заявою саме за зареєстрованим місцем проживання або перебування позивача.

Як вбачається зі змісту заяви, заявник зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, до заяви не додано доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання заявника на території Краснопільського району Сумської області, що б давало йому підстави для звернення до Краснопільського районного суду Сумської області відповідно до статті 257 ЦПК України.

Вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначені статтею 258 ЦПК України. Відповідно до вказаної норми у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

При цьому, в заяві має бути чітко зазначено мету встановлення відповідного факту та яке юридичне значення має він для заявника, тобто має бути визначено право, виникнення зміна чи припинення якого пов'язане із встановленням такого факту.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року судам роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

ОСОБА_1 зазначено, що встановлення даного факту необхідно для встановлення статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 р., тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених Конвенцією та іншими нормами міжнародного права.

Разом з тим, із поданої заяви не убачається, який передбачений законом факт породжує певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення особистих та майнових прав особи) та виключає подальше вирішення спору про право. Так, заявником не зазначено, які безпосередньо права у нього виникають, та як повязані із встановленням даного факту, чому зазначені обставини не можуть бути підтверджені у інший спосіб. Вказане унеможливлює вирішення судом питання чи дійсно встановлення юридичного факту потрібно для охорони прав та законних інтересів заявника або чи є встановлення факту, який не має юридичного значення, безпредметним.

При цьому суд відповідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. Зокрема Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» від 13 травня 1980 року).

Крім того, згідно з вимогами частини четвертої статті 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника.

Як вбачається із заяви, заінтересованою особою є Російська Федерація, проте, не зазначено в особі якого саме органу.

У частині третій статті 235 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до статті 121 частини 1 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 119 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Оскільки у відсутність зазначених відомостей суд позбавлений можливості прийняти рішення щодо наявності підстав для відкриття провадження за заявою, поданою ОСОБА_1, суд приходить до висновку про необхідність застосування, в даному випадку, положень статті 121 ЦПК України. Заяву слід залишити без руху, надавши заявнику строк для усунення зазначених вище недоліків шляхом приведення заяви у відповідність до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 121, 258 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 через представника Громадську організацію «Всеукраїнський рух «Сила права» в особі виконавчого директора ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, який має юридичне значення - залишити без руху.

Надати заявнику строк для усунення недоліків заяви в порядку та у спосіб, зазначений в мотивувальній частині цієї ухвали, з урахуванням поштового перебігу, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання заявником ухвали, які можуть бути усунуті шляхом приведення заяви у відповідність до вимог статей 119-120, 258 ЦПК України.

Попередити заявників про наслідки недотримання вимог ухвали про залишення заяви без руху, передбачені ч. 3 ст. 121 ЦПК України, у разі невиконання вимог цієї ухвали заява буде вважатись неподаною і повертається заявнику.

Копію ухвали надіслати на адресу заявника.

Ухвала про залишення заяви без руху оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Косар