Справа № 466/2581/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/4845/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю заявника ОСОБА_2, представника заявника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області,-

встановила:

В березні 2016 року боржник ОСОБА_2 звернувся в суд зі скаргою на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області, просив поновити строк на подання скарги, визнати дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 протиправними, стягнути з Шевченківського ВДВС необґрунтовано стягнуту суму 23489,24 грн.

Вимоги обґрунтовував тим, що жодних документів щодо повернення майна, акту передачі, постанови про закриття виконавчого провадження державним виконавцем не надано боржнику та його представнику. Вважає суму відшкодування за вантажні роботи і збереження майна завищеною і необґрунтованою, дії старшого державного виконавця протиправними.

Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2017 року закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 щодо стягнення з боржника ОСОБА_2 витрат на проведення виконавчих дій в сумі 23489,24 грн.

Ухвалу суду оскаржив боржник ОСОБА_2, вважає оскаржуване судове рішення незаконним та необґрунтованим.

Звертає увагу, що виконавче провадження, в межах якого подана скарга, відкрито на виконання виконавчого листа № 2-79/11, виданого 27.11.2015 року Шевченківським районним судом м. Львова, а тому, з врахуванням положень статтей 383-384 ЦПК України, заявником подана скарга на дії державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ.

Вважає, що не може виникати право на оскарження дій державного виконавця за межами виконання рішення суду по виконавчому листу, оскільки питання про стягнення виконавчого збору, штрафу та інших витрат виконавчого провадження не виділялись в окреме виконавче провадження.

В апеляційній скарзі зазначає, що постановивши оскаржувану ухвалу суд мотивував таку лише тим, що така подана на постанову про стягнення коштів виконавчого провадженні, залишивши поза увагою інші питання, які піднімались у скарзі.

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2017 року, справу направити для продовження розгляду в суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника та його представника на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Закриваючи провадження у справі за скаргою на дії державного виконавця місцевий суд виходив з того, що постанова державного виконавця про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій є окремим виконавчим документом, тому справа щодо оскарження такої належить до компетенції адміністративних судів.

Відтак, керуючись статтею 205 ЦПК України, суд закрив провадження у справі, як таке що відкрите за помилково прийнятою скаргою.

Перевіривши матеріали справи та докази досліджені судом, колегія суддів не може погодитись з висновками місцевого суду враховуючи таке.

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 14) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Зважаючи на те, що спірні правовідносини виникли в момент дії ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, саме такий застосовується при розгляді даної справи.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 8 ЗУ «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

У статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львів перебувало виконавче провадження № 49418416, відкрите 24.11.2015 р., з примусового виконання виконавчого листа виданого Шевченківським районним судом м. Львова про виселення ОСОБА_2 з квартири № 2 на вул. Бальзака, 25 у м. Львові без надання жилого приміщення.

Постановою від 04.02.2016 р. утворено виконавчу групу (а.с. 41).

В подальшому, проводячи виконавчі дії по виконанню виконавчого документу № 2-79/11 державним виконавцем складено відповідні ОСОБА_1, в тому числі ОСОБА_1 опису й арешту майна (а.с. 42-60).

Постановами державного виконавця від 19.02.2016 р. з ОСОБА_2 стягнуто 1020 грн. виконавчого збору, витрати на проведення виконавчих дій у сумі 104,54 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у сумі 18530 грн. (а.с. 66-68).

Актом від 24.02.2016 року встановлено факт про передачу зберігачем майна боржника ОСОБА_2 його представнику ОСОБА_5 (а.с. 71).

Постановою старшого державного виконавця Берегових В.С. від 29.02.2016 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-79/11 виданого 27.11.2015 р. (а.с. 72).

Службовою запискою від 04.03.2016 року № В-5/4092 начальник Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ звернувся до начальника ГТУЮ у Львівській області з проханням вирішити питання оплати послуг зі зберігання рухомого майна (а.с. 74).

Звертаючись в суд із скаргою на дії державного виконавця боржник ОСОБА_2, з врахуванням заяви про уточнення вимог, свої доводи щодо неправомірності, на його думку, дій державного виконавця зводив до того, що останнім порушений порядок передання описаного майна на зберігання, не проведено оцінку майна, порушено вимоги закону в частині арешту і опису майна, не дотриманий порядок визначення і використання коштів виконавчого провадження.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Розглядаючи скаргу, суд першої інстанції повинен перевірити чи було прийнято або вчинено оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність відповідно до вимог закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження та чи були порушені права чи свободи заявника. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК України.

Як розяснено у п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014 року, за змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону про виконавче провадження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. У зв'язку із цим справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів.

Частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Інший порядок судового оскарження, у тому числі коло учасників цього оскарження, визначено розділом VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

За приписами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України).

Отже, якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року в справі № 6-3077цс15.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою та обґрунтуванням для постановлення оскаржуваної ухвали в розумінні місцевого суду стало оскарження боржником дій чи бездіяльності державного виконавця під час виконання постанови про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час виконання виконавчих документів.

Поряд з цим, суд першої інстанції залишив поза увагою інші вимоги скарги боржника ОСОБА_2, зазначені у доповненнях до скарги на дії державного виконавця, які повязані із діями останнього в процесі примусового виконання рішень, а саме про визнання протиправними дій державного виконавця про відмову передати речі на зберігання боржнику ОСОБА_2, не проведення оцінки вилученого арештованого і описаного майна, не надання копії акту опису майна боржнику, не оформлення акту передачі описаного майна, допущення у приміщення сторонніх осіб та інш. (а.с. 111-112).

Таким чином, закриваючи провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області, суд першої інстанції належним чином не визначив характер спору, субєктний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, внаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо належності спору до юрисдикції адміністративного суду.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про те, що ухвалу суду необхідно скасувати і передати справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду скарги суду необхідно викликати усіх заінтересованих осіб і з врахуванням їх пояснень та заперечень, дослідження усіх обставин по справі (з врахуванням матеріалів виконавчого провадження), встановити факт про наявність або відсутність порушень вимог закону державним виконавцем при винесенні процесуальних документів, отримання таких у встановленому порядку боржником та визначитись із юрисдикцією зазначеної категорії спору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 4 ч. 2 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2017 рокускасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та в силу ст. 324 ЦПК України не підлягає оскарженню, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_6