Справа № 360/227/17-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/3098/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 20.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

20 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С.В.

суддів: Березовенко Р.В.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.

розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в особі представника ОСОБА_4, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з наведеним позовом.

Мотивував свої вимоги тим, що 10 жовтня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № б/н та надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач належним чином не виконав умови кредитного договору, тому станом на 31 жовтня 2016 року загальна сума заборгованості склала 18944,1 грн.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача наведену заборгованість та судові витрати.

Рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважав рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за такого.

Частинами 1, 3 статті 303 ЦПК України установлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам дане судове рішення не відповідає.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд не дав належної оцінки доказам по справі, не вказав чи було порушено та чим саме права позивача, при цьому виходив виключно з тих підстав, що позивачем було пропущено строки позовної давності для звернення до суду.

Судова колегія не може погодитись з таким висновком суду, оскільки суд дійшов їх у порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України без повного і всебічного зясування дійсних обставин справи, прав та обовязків сторін у даних правовідносинах, належної правової оцінки зібраних у справі доказів, що в силу ст. 309 ч.1 п.1 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та постановлення нового рішення.

Отже, зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зі справи вбачається та підтверджено її матеріалами таке.

10 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). Відповідно до нього ОСОБА_3 10 жовтня 2008 року отримав кредит у розмірі 1 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а також отримав платіжну картку «Універсальна» № 376100 зі строком дії до лютого 2010 року.

Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Крім того, відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH)

Згідно розрахунку банку, останній платіж відповідачем здійснено 19 вересня 2012 року.

Згідно з умовами кредитування розмір щомісячного платежу з урахуванням плати за використання кредитних коштів у звітному періоді складав 7% від заборгованості, але не менш 50 грн і не більш залишку заборгованості, а строк внесення щомісячних платежів, встановлений до 25 числа місяця, наступного за звітним періодом.

Відповідач зобов'язання кредитного договору належним чином не виконав, в результаті чого, за розрахунками позивача, станом на 31 жовтня 2016 року виникла заборгованість на загальну суму 18944,1 грн, яка складається заборгованості за кредитом в сумі 5108, 52 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 12695,38 грн; заборгованість по штрафам в сумі 1140,2 грн.

Заперечень на спростування заборгованості по кредиту та її розміру відповідач суду не надав.

Таким чином, наведена заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором на загальну суму 18944,1 грн знайшла своє підтвердження.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14 цс14.

Отже, оскільки строк дії платіжної картки «Універсальна» № 376100 закінчився 28 лютого 2010 року, а останній платіж з погашення кредиту, відповідачем здійснено 19 вересня 2012 року, позивач скористався своїм правом про стягнення всієї заборгованості за вказаним кредитним договором звернувшись до суду 06 лютого 2017 року, тобто із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, клопотання про поновлення строку не заявив і доказів поважності причин пропуску не надав, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності колегія суддів прийшла до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог через пропуск позивачем строку позовної давності.

Доводи апелянта про те, що що відповідач отримував у 2010 році іншу кредитну картку належними і допустимими доказами ним не підвернено.

Інші доводи апеляційної скарги, наведеного висновку не спростовують і є такими, що ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права.

За наведеного, рішення суду першої інстанції, на підставі п. 4) ч.1 ст. 309 ЦПК України, слід скасувати і ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2) ч. 1 ст. 307, п. 4) ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: Р.В. Березовенко

ОСОБА_2