Ухвала

іменем україни

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Міський комерційний банк» (далі - ПАТ «Міський комерційний банк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 20 вересня 2013 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Промислова інвестиційна компанія «Енерго-Інвест» був укладений договір про надання овердрафту № 1040/980-ЮО/О, відповідно до умов якого ліміт становить 15 млн. грн, зі строком до 19 вересня 2014 року та встановленням диференційованої процентної ставки залежно від строку безперервного користування лімітом (п. 1.3 договору).

Повернення кредитних коштів було забезпечено договорами поруки від 20 вересня 2013 року № № 1040/980/ЮО/О/П-2 та 1040/980/ЮО/О/П-1, укладеними між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 відповідно.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 01 травня 2015 року виникла заборгованість у сумі 21 202 542 грн 84 коп., яку банк просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з тим, що банк звернувся до суду з пропуском строку пред'явлення вимоги до поручителів.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що що 20 вересня 2013 року між ПАТ «Міський комерційний банк» та ТОВ «Промислова інвестиційна компанія «Енерго-Інвест» було укладено договір про надання овердрафту № 1040/980-ЮО/О, за умовами якого банк у межах ліміту на засадах повернення, строковості та цільового характеру використання надав позичальнику кредит у формі овердрафту упорядку та на умовах, встановлених цим договором, апозичальник зобов'язався використати його за цільовим призначенням та повернути банку, сплативши проценти за користування кредитом, виконати інші зобов'язання за договором.

Ліміт овердрафту за умовами договору встановлено урозмірі 15 млн грн зі сплатою річних відсотків залежно від строку безперервного користування коштами, визначеними п. 1.3 договору, та зі строком користування кредитом до 19 вересня 2014 року включно.

При цьому кредитування позичальника у формі овердрафту здійснюється позикодавцем у межах ліміту та строку, встановлених договором, з максимальним періодом безперервного користування овердрафтом не більше ніж 90 календарних днів, що виходить з вимог визначених пунктом 1.8 договору, яким встановлено погашення заборгованості у повному обсязі один раз у 90 днів.

Початком періоду безперервного користування овердрафтом вважається перший день, починаючи з якого безперервно існувала заборгованість позичальника за овердрафтом. Датою закінчення періоду безперервного користування овердрафтом вважається день, по закінченню якого на поточному рахунку зафіксовано відсутність заборгованості позичальника за овердрафтом.

Отже, разом з встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (погашення заборгованості за овердрафтом), що входять до змісту основного зобов'язання, яке виникло на основі договору. У разі, якщо на 90 календарний день від початку періоду безперервного користування овердрафтом позичальник не здійснить погашення заборгованості по поточному рахунку, заборгованість позичальника вважається простроченою з операційного дня, що йде за датою закінчення періоду безперервного користування овердрафтом, і банк здійснює нарахування відсотків на суму овердрафту за фіксованою процентною ставкою в розмірі 40 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором овердрафту цього ж дня між ПАТ «Міський комерційний банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилася перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку за договором про надання овердрафту.

Також на забезпечення зобов'язання 20 вересня 2013 року між ПАТ «Міський комерційний банк» та ОСОБА_3 бувукладений договір поруки, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за боржника за виконання останнім свого обов'язку.

23 вересня 2013 року з поточного рахунка позичальника були перераховані грошові кошти у сумі 15 млн грн, що відповідає встановленому ліміту овердрафту за спірним договором.

До 19 вересня 2014 року позичальник суми кредиту не повернув і з 22 вересня 2014 pоку заборгованість за сумою несплаченого кредиту почала відображатися у документах первинного бухгалтерського обліку як прострочена заборгованість.

Крім того, з 01 жовтня 2014 року позичальник припинив сплачувати проценти за користування кредитом, чим порушив умови кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, станом на 01 листопада 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 21 202 542 грн 84 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що порука припинена, оскільки договори поруки укладено на забезпечення виконання договору овердрафту, строк якого до 19 вересня 2014 року, і саме з цього часу у банку виникло право вимоги до поручителя протягом шести місяців.

Апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції у частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, а саме: зазначив, що право вимоги ПАТ «Міський комерційний банк» до поручителів виникло з 30 квітня 2014 року. Тобто, саме з цієї дати протягом шести місяців банк міг пред'явити до них вимоги.

Проте із висновками апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення (вручення) йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

З урахуванням вищенаведеного закінчення шестимісячного строку на пред'явлення вимоги банком до поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припало на 20 березня 2015 року.

18 березня 2015 року ПАТ «Міський комерційний банк» звернулося до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Промислова інвестиційна компанія «Енерго-Інвест», ОСОБА_3, ОСОБА_4 вказаної вище заборгованості.

На порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, вищезгаданих вимог закону не врахував та дійшов передчасного висновку про припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик