У Х В А Л А

Іменем України

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції в м. Києві, про витребування нежитлових приміщень із чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив витребувати нежитлові приміщення із чужого незаконного володіння та визнати право власності на майно.

На обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 4 червня 2009 року він за попередньою згодою з відповідачем ОСОБА_4, уклав із товариством з обмеженою відповідальністю «Солідарність» (далі - ТОВ «Солідарність») протокол про наміри. Згідно із п. 1 протоколу, сторони домовились про реалізацію спірних приміщень ТОВ «Солідарність» на користь ОСОБА_3 Відповідно до п. 2 цього протоколу, позивач зобов'язався, за свої особисті кошти здійснити оплату за придбання спірних приміщень, а документальне оформлення, за домовленістю сторін та за згодою ОСОБА_4, здійснити на ім'я останнього.

Вироком апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року, у частині правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд встановив, що на початку червня 2009 року ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_5 про свої наміри придбати спірні приміщення та те, що через проблеми у сім'ї, він хоче їх зареєструвати на іншу особу, з подальшою метою переоформлення спірних приміщень у своє володіння. ОСОБА_5 запропонував позивачу оформити спірні приміщення на ОСОБА_4

Після цього ОСОБА_5, будучи обізнаним з намірами позивача придбати спірні приміщення, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів, запропонував ОСОБА_4 дати згоду на оформлення спірних приміщень на своє ім'я, пообіцявши йому за це винагороду. Надалі ОСОБА_4 надавши згоду ОСОБА_3 на оформлення спірних приміщень на своє ім'я, пообіцяв останньому за його першою вимогою переоформити вказані вище спірні приміщення знову назад.

Тому позивач вважає, що судом апеляційної інстанції при постановлені вироку було встановлено наявність цивільно-правових відносин, які виникли між ним - ОСОБА_3, та ОСОБА_4 в частині придбання спірних приміщень на ім'я останнього з його обов'язком за договором доручення передати спірні приміщення у власність їх реального власника ОСОБА_3, тобто доведено, що ОСОБА_3 був реальним власником спірних приміщень, які вибули з його володіння поза його волею.

Як зазначає позивач, ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2014 року, вирок апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року залишено без змін.

Тому, посилаючись на зазначені обставини, просив позов задовольнити у повному обсязі та витребувати нежитлові приміщення № 116 (в літ. А) приміщення з № 1 по № 9, загальною площею 340,30 кв. м, що розташовані у житловому будинку № АДРЕСА_1 від добросовісного набувача ОСОБА_8 на свою користь, зобов'язати реєстраційну службу головного територіального управління юстиції у м. Києві провести державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна на користь ОСОБА_3 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 залишено без задоволення. Скасовано арешт з нежитлових приміщень № 116 (в літ. А) приміщення з № 1 по № 9, загальною площею 340,30 кв. м, що розташовані у житловому будинку № АДРЕСА_1, накладений ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що спірні приміщення були зареєстровані за ОСОБА_4, який добровільно відчужив їх на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які в свою чергу, за договором купівлі-продажу відчужили вказане майно на користь ОСОБА_8, який є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Тому добровільне відчуження свого майна ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 унеможливлює його витребування від добросовісного набувача ОСОБА_10 Крім того, ОСОБА_3 належним чином не доведено факту належності йому спірних приміщень, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів вважає, що такі висновки є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що 4 червня 2009 року ОСОБА_3 за згодою з ОСОБА_4 уклав з ТОВ «Солідарність» протокол про наміри, відповідно до якого сторони домовилися про реалізацію спірних приміщень ТОВ «Солідарність» на користь ОСОБА_3, який зобов'язався за свої власні кошти здійснити оплату за придбання спірних приміщень, а документальне оформлення здійснити на ім'я ОСОБА_4

Вироком апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року засуджено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України щодо незаконного заволодіння майном ОСОБА_3, зокрема, нежитловими приміщеннями, що розташовані у житловому будинку АДРЕСА_1

Зазначеним вироком суду встановлено, що на початку червня 2009 року ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_5 про свої наміри придбати спірні приміщення та те, що через проблеми в сім'ї він хоче їх зареєструвати на іншу особу з подальшою метою переоформлення спірних приміщень у своє володіння. ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_3 оформити спірні приміщення на ОСОБА_4 Також ОСОБА_5, будучи обізнаним з намірами ОСОБА_3 придбати спірні приміщення, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів, запропонував ОСОБА_4 дати згоду на оформлення спірних приміщень на своє ім'я, пообіцявши останньому за це винагороду. В подальшому ОСОБА_4, надавши згоду ОСОБА_3 на оформлення спірних приміщень на своє ім'я, пообіцяв останньому за його першою вимогою переоформити вказані приміщення на ОСОБА_3

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Крім того, установлено, що спірне нерухоме майно, а саме, нежитлові приміщення № 116 (в літ. А) приміщення з № 1 по № 9, загальною площею 340,30 кв. м, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 не були зареєстровані, майнових прав на них за цивільно-правовими договорами ОСОБА_3 не набував, в той час як право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_4, тому є всі підстави вважати першим власником спірного майна саме ОСОБА_4

Оскільки майнових прав на спірне майно за цивільно-правовими договорами ОСОБА_3 не набував, в той час як право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_4, тому правильним є висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову.

Також установлено, що спірне нерухоме майно було відчужене ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які за договором купівлі-продажу відчужили його на користь ОСОБА_8, який є добросовісним набувачем спірного майна.

Згідно із п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться і є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилося, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Відповідно дост. 388 ЦК Україниякщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу зазначеної статті вбачається, що визначено виключний перелік можливості витребування майна у добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею.

Так, правове значення для вирішення спору про витребування майна з володіння добросовісного набувача має встановлення судом факту вибуття майна з володіння власника - позивача по справі, поза його волею, а не з володіння особи, яка відчужила спірне майно на користь добросовісного набувача.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21листопада 2012року у справі № 6-136цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно зі ст. ст. 330, 387 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, правильним є висновок про те, що ОСОБА_3 був обізнаний, що спірні приміщення зареєстровані на ОСОБА_4, а тому вважати, що таке майно вибуло поза волею позивача, є необґрунтованим та безпідставним.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта