Справа № 206/5432/17
Провадження № 2/206/1350/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря Мороза К.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_4 відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ

10.10.2017 ОСОБА_3 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом (а.с.2-4).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив наступне. 27.05.2006 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № DNH4KP88750011. На підставі умов укладеного кредитного договору ПАТ "КБ "ПРИВАТ БАНК" надав позивачу суму кредиту у розмірі 1510,60 грн. 12.09.2012 між сторонами було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості. Згідно п. 2.1. Угоди, строк остаточного погашення за кредитом повинний був бути не пізніше ніж 31.03.2013. Згідно п. 2.2. Угоди, заборгованість за кредитом вважається простроченою на 32 день виникнення порушення зобов'язання. 22.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3318, згідно якого з позивача підлягає до стягнення сума у розмірі 19054,95 грн. з 12.09.2012 по 12.02.2017. В зв'язку із чим, 18.07.2017 було відкрито виконавче провадження № 54328334 та винесено постанову про арешт майна боржника. На думку позивача, виконавчий напис було вчинено з порушенням діючого законодавства, а саме: виконавчий напис було вчинено на суму заборгованості за Генеральною угодою б/н від 12.09.2012 у розмірі 19054,95 грн., тоді як згідно виписки банку від 25.09.2017, розмір заборгованості за Генеральною угодою б/н від 12.09.2012 взагалі не значиться та те, що відповідно до історії платежів, останній платіж позивачем було здійснено 10.01.2014, отже винесення виконавчого напису 22.05.2017 не відповідає межам строків, встановлених ст. 88 ЗУ "Про нотаріат". На підставі викладеного, позивач просив визнати виконавчий напис від 22.05.2017 таким, що не підлягає виконанню.

Представник позивача під час судового розгляду позовну заяву підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ "КБ "ПРИВАТ БАНК" у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав їх такими, що не підлягають задоволенню, надав письмове заперечення (а.с.70-71).

Представник відповідача ОСОБА_4 ВДВС ДМУЮ надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував (а.с.28).

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши доводи та пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконаннюне підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.09.2012 між позивачем та відповідачем укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Угода) (а.с.43).

Відповідно до змісту Угоди сторони встановили, що дана угода укладена з метою сприятливих умов для виконання боржником обов'язків за кредитним договором від 27.05.2006 (далі - Кредитний договір), а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Пунктом 1.1.1, 1.1.2 даної Угоди, сторони погодили зменшити розмір заборгованості за Кредитним договором. Заборгованість за Кредитним договором на дату підписання Угоди склала 7287,53 грн.

Тією ж угодою сторони встановили відповідальність позивача у вигляді неустойки в випадку невиконання умов даної Угоди (п.п.1.3.3., 2.2.).

Станом на 12.02.2017 заборгованість за Угодою склала 19054,95 грн., яка складається з залишку основної частини заборгованості, неустойки та комісії (а.с.12-13).

27.03.2017 на адресу позивача була направлена письмова вимога про усунення порушень за Угодою, що підтверджується самою вимогою, списком згрупованих поштових відправлень пріоритетних листів з оголошеною цінністю, фіскальним чеком від 27.03.2017 та описом вкладення (а.с.45-47).

12.04.2017 представник відповідача звернувся до третьої особи з заявою, згідно якої просив вчинити виконавчий напис на Генеральній угоді № б/н від 12.09.2012 для стягнення боргу, а саме 19054,95 грн. з 12.09.2012 по 12.02.2017 (а.с.42).

В зв'язку із чим, 22.05.2017 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі під № 3318, згідно якого останній пропонував стягнути заборгованість на підставі даного виконавчого напису на користь ПАТ "КБ"ПриватБанк" з позивача за Генеральною угодою № б/н від 12.09.2012. Строк за який проводиться стягнення - 1614 днів, а саме: 12.09.2012 по 12.02.2017. Сума, що підлягає стягненню складає 19054,95 грн. (далі - Виконавчий напис) (а.с.41).

18.07.2017 на підставі Виконавчого напису на майно позивача постановою державного виконавця було накладено арешт (а.с.10, 14-15).

Згідно виписки по рахунку, станом на 25.09.2017 сума заборгованості позивача за угодами від 05.02.2013, 12.04.2017, 12.09.2012 складала 8881,72 грн., 1860,10 грн., та 11516,89 грн. відповідно (а.с.18).

Дані спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Законом України "Про нотаріат", постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса».

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 вважав, що виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню за наступних підстав: виконавчий напис було вчинено на суму заборгованості за Генеральною угодою б/н від 12.09.2012 у розмірі 19054,95 грн., тоді як згідно виписки банку від 25.09.2017, розмір заборгованості за Генеральною угодою б/н від 12.09.2012 взагалі не значиться; відповідно до історії платежів, останній платіж позивачем було здійснено 10.01.2014, отже винесення виконавчого напису 22.05.2017 не відповідає межам строків, встановлених ст. 88 ЗУ "Про нотаріат", чим позивач чітко визначила підстави позову, та вважала їх достатніми для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Втім, суд не може погодитись з такими висновками позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 ЗУ "Про нотаріат" передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Стаття 88 ЗУ "Про нотаріат" встановлює, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Норма, закріплена у п. 3.4. Глави 16 Розділу ІІ Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", пов'язує початок обчислення строку, протягом якого може бути вчинено виконавчий напис, з днем, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Аналізуючи зміст зазначених вище положень суд приходить до висновку, що у разі якщо строк дії договору не закінчився або був обумовлений виконаннями сторонами своїх зобов'язань, право кредитора на примусове стягнення боргу, а отже, і право на вчинення нотаріусом виконавчого напису, виникає в кожний окремий момент часу після закінчення строку виконання зобов'язання, незалежно від моменту, коли в нього вперше виникло право вимоги. В цьому випадку строки, вказані в ст. 88 ЗУ "Про нотаріат", обчислюються з моменту направлення кредитором боржнику конкретної вимоги, обчисленої на певний момент часу.

Враховуючи, що відповідач звернувся до позивача з письмовою вимогою 27.03.2017 про усунення порушень за угодою, що підтверджується відповідними документами, суд приходить до висновку про вчинення виконавчого напису з урахуванням вимог ст. 88 ЗУ "Про нотаріат", а також, належного повідомлення позивача про наявну заборгованість.

Водночас, з часу направлення відповідачем вимоги, позивачем не здійснено жодних дій щодо зміни ситуації, що склалась, а саме відсутні докази та/або жодні посилання на спроби звернення позивача до відповідача для здійснення перерахунку, виправлення помилок тощо.

В той же час, законодавство (ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.п.3.2., 3.5. Глава 16 Розділу II Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів) презюмує безумовне право кредитора на стягнення боргу, підтверджене документами, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вирішення питання про те, в яких випадках заборгованість вважається безспірною, належить до компетенції Кабінету Міністрів України, який відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» встановлює перелік документів, на підставі яких стягнення заборгованості провадиться шляхом вчинення виконавчого напису.

Безспірність заборгованості підтверджують виключно документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не вимагає додаткового доведення, якщо нотаріусу надані для вчинення виконавчого напису ті документи, що передбачені законодавством. Наявність документів, передбачених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є єдиним необхідними та достатнім доказом безспірності боргу в розумінні ст. 87 Закону України «Про нотаріат», з огляду на те, що нотаріус не зобовязаний витребувати для вчинення виконавчого напису будь-які інші документи або докази.

Таким чином, підставами для позову про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть бути виключно: відсутність у боржника реального боргу або наявність меншого боргу, ніж зазначено у виконавчому написі, неправильність визначення кредитором суми заборгованості та іншої відповідальності боржника, щодо стягнення якої вчинений виконавчий напис.

Отже, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не вимагає додаткового доведення, якщо нотаріусу надані для вчинення виконавчого напису ті документи, що передбачені законодавством. Наявність документів, передбачених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, і є єдиним необхідними та достатнім доказом безспірності боргу в розумінні ст. 87 Закону України «Про нотаріат», з огляду на те, що нотаріус не зобовязаний витребувати для вчинення виконавчого напису будь-які інші документи або докази, а також враховуючи той факт, що позивачем з вересня 2017 (дата коли позивач дізнався про наявність виконавчого напису, згідно позовної заяви) і до моменту ухвалення судом рішення по даній справі не надала контррозрахунку суми заборгованості, визначеної відповідачем, позовна заява не містить взагалі підстав для визнання оспорюваного напису таким, що не підлягає виконанню з огляду на необґрунтованість заборгованості, також, не надано доказів існування в суді справи, щодо наявного боргу, його оскарження, що свідчить про безспірність такої заборгованості.

Доводи позивача, про те що виконавчий напис було вчинено на суму заборгованості за Генеральною угодою б/н від 12.09.2012 у розмірі 19054,95 грн., тоді як згідно виписки банку від 25.09.2017 розмір заборгованості за Генеральною угодою б/н від 12.09.2012 взагалі не значиться, жодним чином не спростовує правильність вчинення виконавчого напису на відповідну дату (22.05.2017), тим більше, що позивач проводить порівняння між датами вчинення виконавчого напису та датою виписку банку, яка була виготовлена станом на 25.09.2017.

Інших підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню позивачем у позовній заяві не наведено.

Враховуючи вищевикладене та перевіривши додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, установивши факт наявності безспірної заборгованості на момент вчинення напису, та за наслідками перевірки доводів боржника, оцінки наданих ним доказів, суд прийшов до висновку, що визначені позивачем підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню є такими, що не знайшли свого підтвердження, спростовуються встановленими судом обставинами та суперечать нормам законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але з відповідними клопотаннями позивач та його представник до суду не зверталися.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 при ухваленні рішення, суд відповідно до ст. 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_4 відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 18, 530, 610 ЦК України, ст. ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», ст.ст. 3, 4 8, 10, 11, 18, 57-60, 61, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак