Справа № 338/253/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1337/2017
Головуючий у 1 інстанції Круль І.В.
Суддя-доповідач Василишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Мелінишин Г.П.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Богородчанського районного суду від 04 липня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із вищевказаним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 та відповідач по справі ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.08.2008 року, який розірвано рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 28.11.2012 року.

У період шлюбу 03.06.2008 року рішенням Порогівської сільської ради ОСОБА_3, було виділено та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га. під забудову індивідуального житлового будинку та господарських споруд за адресою: вул. Б.Хмельницького, с. Пороги Богородчанського району.

Актом від червня 2008 року земельна ділянка була винесена в натурі та погоджено межі із сусідніми землевласниками.

На підставі цього рішення відповідач виготовив проектно-технічну документацію (будівельний паспорт) на будівництво жилого будинку. Відтак, будучи в шлюбі, сторони розпочали будівництво житлового будинку.

Представник позивача зазначив, що на момент розлучення сторони спорудили коробку будинку, дах, встановили вікна та двері.

Посилаючись на положення ст.70 СК України щодо рівності часток у спільному майні подружжя, уточнивши позовні вимоги (том-2, а.с.81), сторона позивача просила суд:

- провести поділ спільного майна подружжя, а саме: житловий будинок, який знаходиться по вул. Б.Хмельницького в с. Пороги Богородчанського району у незавершеному стані, виділивши ОСОБА_2 у власність ? незавершеного будівництвом будинку;

- та виділити у власність ОСОБА_2 1/2 земельної ділянки, яку надано подружжю для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку;

- стягнути з відповідача ОСОБА_3, в користь ОСОБА_2 10 241 грн. компенсації за знесений сарай, 2639 грн. судового збору та 23 175 грн. судових витрат.

Рішенням Богородчанського районного суду від 04 липня 2017 року позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого по вул. Б.Хмельницького в с.Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області.

Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0204, розташованої по вул. Б.Хмельницького в с.Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області.

В решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 2639 грн. судового збору та 23 175 грн. судових витрат.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначив, що не відповідає дійсності встановлена судом обставина про те, що відповідач ОСОБА_3Д, є власником спірної земельної ділянки площею 0,15 га. в с.Пороги на підставі рішення Порогівської сільської ради від 03.06.2008 року.Фактично дана земельна ділянка належала відповідачеві на підставі рішення Порогівської сільської ради від 27.12.1997 року, а 01.10.2009 року ОСОБА_3 лише оформив державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

Відповідно до положень ст.ст.81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Відтак, на думку представника апелянта, земельна ділянка поділу між колишнім подружжям не підлягає.

Сторона апелянта не погоджується також із твердженням суду першої інстанції про те, що за час спільного проживання сторони спільними коштами розпочали будівництво житлового будинку по вул. Б.Хмельницького, а на 25.06.2015 року готовність будинку становила 67% вартістю 725 724,62 грн.

Такі обставини судом не обґрунтовані та не доведені стороною позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів про особисту участь ОСОБА_2 у спорудженні будинку або її фінансових вкладеннях у придбання будівельних матеріалів.

Зіславшись у своєму рішенні на висновки судово-будівельної експертизи від 25.06.2015 року щодо готовності будинку до експлуатації та його вартості, суд проігнорував висновки додаткової експертизи від 18.12.2015 року, згідно якої «облаштовані у найвищій частині фундаменту незавершеного будівництвом будинку приміщення не відповідають санітарно-гігієнічним вимогам, які стосуються житлових приміщень. Розташування їх у вказаній частині будівлі згідно будівельних норм не допускається. Роботи здійснено без надання дозвільних документів».

Із врахуванням вищенаведеного, реальний розподіл приміщень, які облаштовані у фундаментному просторі житлового будинку площею 49,66 м.кв. розподілу не підлягають. Відповідно зменшуються і відсотки (67%) готовності будинку.

Проте таку обставину суд першої інстанції до уваги не взяв.

Крім того, суд не взяв до уваги положення ст.182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності на інших речових прав на нерухомі речі.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва у судовому порядку ЦК України не передбачає.

При цьому, представник апелянта також посилається на розяснення, надані у п.9 Постанови Пленуму ВСУ від 04.10.1991 №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», а також на п.2 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних спав від 28.01.2013 №150/0/4-13, згідно якого, до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно, право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч.3 ст.331 ЦК України).

З наведених підстав представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача вимоги скарги не визнала , просила відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних мотивів.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі є колишнім подружжям.

Спір між сторонами виник з приводу права власності на обєкт незавершеного будівництва, що знаходиться по вул. Б.Хмельницького в с. Пороги Богородчанського району та на земельну ділянку, на якій спірне будівництво розміщене.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що за час спільного проживання, спільними коштами сторони розпочали будівництво житлового будинку, готовність якого станом на 25.06.2015 року становила 67%. Відтак згідно положень ст.60 СК України спірний незавершений будівництвом будинок є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий під час шлюбу спільними коштами та працею.

Так, як на земельній ділянці, яка одержана відповідачем у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації та є його особистою приватною власністю, знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то в разі поділу будинку між подружжям та виділу конкретної частини будинку до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право в розмірі частини права власності у спільному майні будинку відповідно до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 17.05.2008 року в Порогівській сільській раді Богородчанського району зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, актовий запис №8.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 28.11.2012 року шлюб між сторонами розірвано (том-1, а.с.4).

03.06.2008 року Порогівська сільська рада Богородчанського району розглянула заяву ОСОБА_3 про виділення земельної ділянки під індивідуальну житлову забудову за рахунок власної присадибної ділянки площею 0,15 га та пропозиції районної архітектури про можливість забудови в даному місці.

За результатом розгляду заяви рішення Порогівської сільської ради виділено ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,15 га по вул. Б.Хмельницького (між присадибними ділянками: справа ОСОБА_5, зліва: громадська дорога), під забудову індивідуального житлового будинку та господарських споруд і передано їх у приватну власність забудовника (том-1, а.с.13).

У червні 2008 року представником відділу будівництва та архітектури районної державної адміністрації на підставі рішення Порогівської сільської ради від 03.06.2008 року складено Акт виносу в натуру осей розбивки будівель (том-1, а.с.14).

Наявність зазначених актів сторона апелянта не спростувала.

Відповідно до ст.ст.125,126 ЗК України (в редакції, чинній станом на 01.10.2009 року), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

01.10.2009 року ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №154363, з якого вбачається, що останній є власником земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована у с. Пороги, вул. Б.Хмельницького, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. У Державному акті також міститься застереження про те, що Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, (том-1, а.с.143).

Отже, право власності на спірну земельну ділянку у ОСОБА_3 виникло 01.10.2009 року, тобто в період шлюбу з позивачкою, що спростовує посилання представника апелянта на те, що земельна ділянка належала відповідачеві на підставі рішення Порогівської сільської ради від 27.12.1997 року, тобто до шлюбу.

Відповідно до ст.60, ч.1 ст.61 СК України (в редакції, чинній станом на 01.10.2009 року), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.72 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 57 СК України встановлено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Однак в редакції даної статті, чинній станом на 01.10.2009 року, до цього переліку не була включена земельна ділянка, набута одним із подружжя внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Враховуючи загальне положення ст.5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства в часі, при вирішення питання щодо правового режиму майна, набутого у період шлюбу, застосуванню підлягає акт цивільного законодавства, в редакції, яка діяла на момент набуття такого майна.

Судом першої інстанції встановлено, що за період шлюбу спільними коштами сторони розпочали будівництво житлового будинку по вул. Б.Хмельницького в с. Пороги, Богородчанського району.

Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 5/04/15 від 25.06.2015 року, призначеної судом в ході провадження справи, ринкова вартість спірного житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 0,15 га в с. Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області, у яке входять: житловий будинок вартістю 725 724,62 грн.; сарай вартістю 20 483,49 грн. Загальна вартість 746 208,11 грн. Ступінь готовності будинку до експлуатації становить 67 % (том-1, а.с.72-108).

Відтак, з огляду на положення ст.ст. 60,61 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний незавершений будівництвом будинок належить до обєкту права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий під час шлюбу, за рахунок спільних коштів та спільною працею.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам та підтверджується матеріалами справи (том-1, а.с.129-142,145).

Однак, вирішуючи питання про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції не взяв до уваги наступне.

Як розяснив Пленум ВСУ у п.9 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року N 7, суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Також у правовій позиції № 6-47цс16 від 07.09.2016 року Верховний Суд України зазначив наступне.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Отже, поділ між подружжям спільного майна - незавершеного будівництвом будинку шляхом виділу конкретно визначених часток, тобто реальних, можливий за наявності кількох умов: великий ступінь готовності, можливість довести будівництво до кінця, можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу, а також дотримання будівельних норм.

В спірному випадку, суд першої інстанції, посилаючись на висновок експерта, виділивши у власність позивача частку будинку та землі, фактично здійснив поділ майна (т.1 ст.72108, 183-193).

Водночас згідно висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи №3/09/15 від 18.12.2015 року, облаштовані у найвищій частині фундаменту незавершеного будівництвом житлового будинку приміщення, в яких проживають люди не відповідають санітарно-гігієнічним вимогам, які стосуються житлових приміщень. Розташування їх у вказаній частині будівлі (згідно із вимогами п.2.5 ДБН В.2.2-15-2005) «Житлові будинки. Основні положення») не допускається. Роботи здійснено без надання дозвільних документів. З врахуванням вищенаведеного реальний (фактичний) розподіл приміщень, які облаштовані у фундаментному просторі житлового будинку у с. Пороги Богородчанського району площею 49,66 м.кв. поділу не підлягають (том-1, а.с.187).

Тому поділ між подружжям спільного майна - незавершеного будівництвом будинку шляхом поділу чи виділу конкретно визначених часток, - є неможливим.

Водночас, з огляду на зміст уточнених позовних вимог та приписи ст.372 ЦК України, ст.72 СК України, виходячи зі встановлених судом фактичних обставин щодо статусу спільного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3, колегія суддів дійшла висновку про можливість визнання за кожним з них права власності на 1/2 частку спірного незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки. У звязку з цим, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи, що судом відмовлено в позові щодо поділу майна на підставі даних проведеної експертизи, такі витрати розподілу в порядку ст.ст.86,88 ЦПК, в даному випадку, не підлягають.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Богородчанського районного суду від 04 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого по вул. Б.Хмельницького в с.Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0204, розташованої по вул.Б.Хмельницького в с.Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого по вул. Б.Хмельницького в с.Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0204, розташованої по вул.Б.Хмельницького в с.Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області.

В решті вимог в позові відмовити.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2639грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

ОСОБА_6