Справа № 136/1892/16-ц Провадження № 22-ц/772/895/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Якименко М.М.

суддів: Іващука В.А., Ковальчука О.В.,

при секретарі Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 з участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку.

Позивачем було уточнено позовні вимоги. З врахуванням поданої нею заяви, позов мотивовано наступним.

18.12.1979 року померла ОСОБА_6, яка була матір'ю чоловіка позивача - ОСОБА_7.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої, крім іншого, входив житловий будинок № 39 по вул.Шевченка в м. Турбів Вінницької області.

До кола її спадкоємців за законом увійшли два сини ОСОБА_8 та його брат ОСОБА_9- чоловік відповідача.

Як чоловік позивача, так і його брат після смерті матері фактично прийняли спадщину, оскільки постійно проживали в спадковому будинку, який в свою чергу був поділений на дві половини, і продовжували проживати у ньому після її смерті.

В 2004 році ОСОБА_9 мав намір газифікувати частину будинку, де він проживав, в зв'язку з чим виникла необхідність документального його оформлення. А тому він попросив чоловіка позивача - ОСОБА_7 написати відмову від спадщини матері. Однак ОСОБА_7, написавши таку відмову, вважав, що він відмовляється від тієї частини будинку, де проживає його брат. 14.02.2004 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок №39 по вул. Шевченка в м. Турбів Вінницької області.

В свою чергу, ОСОБА_7 постійно проживав у даному будинку, як до смерті матері, так і після її смерті, був прописаний у ньому з 1980 року, фактично вступив в управління та його володіння і яке, як вказує позивач, згідно із чинним на той час законодавством, належало йому з моменту відкриття спадщини, тобто з 18.12.1979 року.

Позивач вважає, що відмова її чоловіка від спадщини жодного правового значення не має та не тягне за собою правових наслідків.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 вказує, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_9, має бути визнано недійсним. З цих же підстав повинно бути визнано недійсним і свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я відповідача ОСОБА_3, як спадкоємця померлого ОСОБА_9

Приймаючи до уваги те, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті свого чоловіка, який фактично прийняв спадщину після своєї матері, але не оформив своїх спадкових прав, а їх діти відмовились від прийняття спадщини, вона просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на частину будинку з відповідними господарськими будівлями, яка фактично належала її покійному чоловіку.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року позов було задоволено частково.

Визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в смт. Турбів Липовецького району Вінницької області по вул. Шевченка, 39, видане 14.02.2004 року державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_9 після смерті матері ОСОБА_6 18.12.1979 року, реєстровий номер 171.

Визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташований в смт. Турбів Липовецького району Вінницької області по вул. Шевченка, 39, видане приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області 11.06.2014 року на ім'я ОСОБА_3 після смерті її чоловіка ОСОБА_9 25.08.2013 року, реєстровий номер 764.

В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення позивачем не оскаржувалось.

З таким рішенням не погодилась відповідач ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення позивача, його представника, відповідача, його представників, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції поза межами доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає частково.

Судом було установлено, що 18.12.1979 року померла ОСОБА_6 Після її смерті відкрилася спадщина.

До кола спадкоємців за законом належали діти померлої ОСОБА_7 та ОСОБА_9

До складу спадкового майна входив буд. №39 з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вул. Шевченка в смт. Турбів Вінницької області.

Правом на спадкування скористався один із спадкоємців ОСОБА_9, подавши 14.02.2004 року до нотаріальної контори відповідну заяву, повідомивши про існування ще одного спадкоємця ОСОБА_7, який, як було зазначено у цій заяві, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 по вул. Шевченка.

14.02.2014 року до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_7, в якій він вказав, що спадкове майно після смерті матері не приймав і на нього не претендує. Заява була посвідчена секретарем Турбівської селищної ради.

14.02.2004 року державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складалася із цілого житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в смт. Турбів Липовецього району Вінницької області по вул. Шевченка,39, та зареєстровано в реєстрі за №171.

25.08.2013 року ОСОБА_9 помер. Після його смерті відкрилася спадщина за законом. Приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_5 на ім'я спадкоємця відповідача ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в смт. Турбів Липовецього району Вінницької області по вул. Шевченка, 39. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №764.

Також установлено, що 10.05.2015 року помер ОСОБА_7, після його смерті також відкрилася спадщина. Спадкоємець позивач ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на відповідне майно, що увійшло до спадкової маси.

Судом правильно було зазначено, що до правовідносин, що склалися між сторонами слід застосовувати законодавство, яке діяло на час відкриття спадщини.

Так, ст. 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Ч.1 ст. 549 ЦК України визначає, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Так, судом першої інстанції на підставі наданих позивачем доказів було встановлено, що чоловік позивача ОСОБА_7, як спадкоємець за законом , спадщину прийняв.

З таким висновком суду цілком погоджується і апеляційна інстанція.

Колегія суддів звертає увагу, що всупереч ст. 60 ЦПК України відповідач не довела ті обставини, на які вона посилалась, заперечуючи позов при розгляді справи районним судом.

Судом обґрунтовано було відмовлено в допиті свідків зі сторони ОСОБА_3, адже таке клопотання було заявлене стороною після початку судового розгляду справи по суті, при цьому сторона не довела, що ці докази нею подано несвоєчасно з поважних причин, що прямо передбачено ст. 131 ЦПК України.

Вказану обставину, а саме факт неприйняття спадщини ОСОБА_7 відповідач не довела і не спростувала висновки суду і в суді апеляційної інстанції.

Ст. 553 ЦК УРСР передбачає, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Так, як вже було зазначено вище, судом першої інстанції було встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_7

Приймаючи до уваги вищевикладене, державний нотаріус, всупереч правилам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року №18/5 (далі Інструкція), відкривши спадкову справу не встановив належним чином коло спадкоємців, крім ОСОБА_9, які прийняли спадщину.

Доказами вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути визначені ст. 113 Інструкції документи, зокрема і прописка у спадковому майні.

Так, в своїй заяві про прийняття спадщини ОСОБА_9 вказав, що крім нього є ще один спадкоємець, а саме його брат ОСОБА_7, який , як зазначив сам заявник, проживає в спадковому будинку.

Колегією суддів було встановлено, що всупереч ст. 110 Інструкції, державний нотаріус прийняв заяву від ОСОБА_7, яка не була посвідчена нотаріально.

Зазначене свідчить про те, що державний нотаріус безпідставно видав свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я лише одного спадкоємця ОСОБА_9, хоча за законом ОСОБА_7 мав право на ? частину спадкового майна, оскільки фактично прийняв спадщину.

Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку, що свідоцтво, видане на ім'я ОСОБА_9 підлягає визнанню недійсним саме в ? його частині, саме в тій частині, яка за законом належала іншому спадкоємцю - ОСОБА_7 І не погоджується з висновком суду щодо визнання цього свідоцтва недійним в цілому, адже із суті заявленого позову та спору, який виник між сторонами, обставин справи, позивачем не оспорювалось право ОСОБА_9 на спадкування, відтак суд першої інстанції без наявних на то правових підстав, необґрунтовано визнав недійсним це свідоцтво у повному обсязі.

З цих же підстав має бути визнано недійсним і свідоцтво на право на спадщину за законом, видане на ім'я відповідача ОСОБА_3 саме в ? його частині, в тій частині, на яку має право позивач, як спадкоємець померлого ОСОБА_7

Щодо заявленого відповідачами клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що строк позивачем не пропущено. Суд першої інстанції правильно виходив із того, що про існування свідоцтв позивачу стало відомо в 2016 році, саме коли відповідач почала чинити перешкоди в користуванні будинком сину позивача. При цьому, як правильно вказав суд, відповідач не надав суду доказів, що позивач була обізнано про існування останніх набагато раніше до звернення до суду з позовом.

В решті рішення суду не оскаржується, а тому апеляційною інстанцією не перевіряється.

Відтак, в силу ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 548, 549, 553 ЦК УРСР, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ст.ст. 60, 213,214, ч.3 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року в частині задоволення позовних вимог скасувати.

Ухвалити нове рішення , яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним в ? частині свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.02.2004 року на ім'я ОСОБА_9, посвідчене державним нотаріусом Липовецької держнотконтори ОСОБА_4, зареєстроване в реєстрі за №171.

Визнати недійсним в ? частині свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.06.2014 року на ім'я ОСОБА_3 , посвідчене приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за №764.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: