"23" червня 2017 р. Справа № 363/277/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2017 року суддя Вишгородського районного суду Київської області Чірков Г.Є., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору даруваннята визнання права власності на квартиру.

Зокрема, порушує питання про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 29 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі під номером 1638, посилаючись на помилкове сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 та ч. 1 ст. 153 ЦПК України забезпечення позову допускається під час розгляду справи й виключно після відкриття в ній провадження, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Провадження в справі відкрито 03 лютого 2017 року.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належить відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно розяснень даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати

особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З висловлених у заяві мотивів та з огляду на характер спірних відносин не можна допустити, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про поділ спільного будинку, в натурі між його співвласниками.

Обставини на користь існування зазначеної загрози в заяві не обґрунтовуються.

З огляду на характер спірних правовідносин, подані суду докази та висновки ухвали Апеляційного суду Київської області від 07 червня 2017 року, не можна дійти висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову.

З цих підстав суд не може дійти висновку про наявність достатніх підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, а тому заява про це задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 151-153 ЦПК України,

ухвалив:

у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області протягом 5 днів з дня отримання її копії шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Суддя