Справа № 299/604/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Готра Т.Ю.,Фазикош Г.В.,

секретарі: Чучка Н.В.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою директора ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_1, на рішення Виноградівського районного суду від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія ЕТАЛОН про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Рішенням Виноградівського районного суду від 11 травня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 30 вересня 2016 року № 004760, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (код за ) і ОСОБА_2.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (код за ) на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1, сплачені за договором фінансового лізингу від 30 вересня 2016 року № 004760 грошові кошти в сумі 51 500 (п'ятдесят одна тисяча п'ятсот) гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (код за ) на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1, витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 ( три тисячі) гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (код за ) на користь держави 1280 (одну тисячу двісті вісімдесят) гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 30 вересня 2016 року ОСОБА_2 уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» договір фінансового лізингу № 004760 з додатками, з метою придбання транспортного засобу автомобіля «Mazda 3 Hatchback Touring 1.5».

Відповідно до п. 1.1 Договору, Лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - Предмет Лізингу, визначений у п. 3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобовязується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

На виконання умов укладеного договору фінансового лізингу 30 вересня 2016 року позивачка сплатила відповідачеві 51 500 грн., що підтверджується квитанцією від 30 вересня 2016 року № ПН101, виданою Дарницьким відділенням Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк».

Відповідно до 3.1. оспорюваного договору Предметом Лізингу є автомобіль «Mazda 3 Hatchback Touring 1.5».

Згідно з додатками № 1 та № 2 до оспорюваного договору вартість предмета лізингу становить 515 000 грн., авансовий платіж 50 % (257 500 грн.), сума лізингу 257 500 грн., викупна вартість 7 725 грн., відсоткова ставка 12,5 %, комісія 5 %, щомісячний платіж 6 468,97 грн., комісія за передачу предмета лізингу 15 450 грн.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг».

У рішенні суду першої інстанції зазначено, які умови укладеного договору фінансової лізингу є несправедливими і чому.

Зокрема:

- Пункт 5.4 оспорюваного договору надання лізигодавцю права змінювати вартість предмета лізингу й імперативний обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю;

- Пункт 6.8. оспорюваного договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або найму, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. Однак, у той же час відповідно до пункту 10.3. оспорюваного договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця.

- підпункти. 8.2.1., 8.2.3. пункту 8.2. оспорюваного договору - умовами оспорюваного договору передбачені такі лізингові платежі: перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору; авансу ціни предмета лізингу; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу; другий лізинговий платіж, який складається із: періодичних лізингових платежів; відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

Відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься, зокрема, розмір лізингових платежів. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Таким чином, як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору» та «аванс ціни предмета лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Також в оспорюваному договорі не враховано вимоги статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та статті 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю.

Таким чином, оспорюваним договором значно розширені права лізингодавця та звужені його обов'язки, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

Вищенаведені умови оспорюваного договору, якими виключені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі невиконання чи неналежною виконання ним зобов'язань, включення в умови оспорюваного договору здійснення оплати лізингоодержувачем у разі порушення зобов'язань зі сторони лізингододавця є несправедливими для лізингоодержувача в силу положень частини третьої етапі 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а чому відповідно до частин п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

В оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним своїх обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконаний своїх обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

В силу положень частин першої, другої, пунктів 2-4, 11-13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивачки та відповідно до частини п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.

Таким чином, як вбачається з вищевикладеного, оспорюваний договір порушує права позивачки як споживача, оскільки містить несправедливі умови, а тому суд першої інстанції обгрунтовано визнав його недійсним.

Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Оскільки на порушення вимог статті 799 ЦК України такий договір нотаріально не посвідчений, то згідно зі статтею 220 ЦК України він є нікчемним, а отже, з вказаного договору правові наслідки наступати не можуть, що відповідає вимогам частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст.215 ЦК України).

За правилами статті 236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, оскільки оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, то виходячи з приписів статті 220 ЦК України такий є нікчемним, а отже, з вказаного договору правові наслідки наступати не можуть, що відповідає вимогам частини першої статті 216 ЦК України.

Відтак, відповідач зобов'язаний повернути позивачу сплачені нею на виконання оспорюваного договору грошові кошти.

Згідно квитанції від 30 вересня 2016 року №ПН101 позивачка сплатила за оспорюваним договором 51 500 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу директора ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді