Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, до Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6, треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Публічне акціонерне товариство «Швейна фабрика «Воронін», про зобов'язання вчинити дії та визнання ордеру недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4, діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, звернулась до суду із позовом до Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_6, треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Публічне акціонерне товариство «Швейна фабрика «Воронін», про зобов'язання вчинити дії та визнання ордеру недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 21 липня 1987 року вона працювала на Київській дослідно-технічній фабриці ім. Горького, яка з 21 січня 1993 року була перейменована на фабрику «Желань», а з 11 квітня 2011 року ця фабрика була перейменована на ПАТ «Швейна фабрика «Воронін».

З 1993 року позивачка проживала в АДРЕСА_1, який використовувався під гуртожиток. В 1993 році вона уклала шлюб з ОСОБА_8 від якого в 2003 році народилася донька. Вказала, що в квартирі вона проживає разом з чоловіком та донькою. Крім них в квартирі проживає ОСОБА_6

09 грудня 1999 року ВАТ «Київська швейна фабрика «Желань» їй було видано ордер на одне ліжко-місце в цьому спірному житловому приміщенні. Також ордер на одне ліжко-місце в цій квартирі було видано ОСОБА_6

Як на підставу скасування та визнання недійсним цього ордеру посилалась на те, що швейна фабрика видала їй ордер на право зайняття ліжко-місця в гуртожитку, якого юридично не існувало.

Зазначила, що в липні 2014 року вона дізналась про те, що до видачі їй ордера на одне ліжко-місце в цій квартирі, а саме 28 травня 1999 року Київською міською державною адміністрацією було прийнято розпорядження, відповідно до якого районні в м. Києві державні адміністрації, за місцем знаходження будинків або квартир в жилих будинках, які використовуються під гуртожитки, зобов'язані видати сім'ям та одиноким громадянам, які постійно проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку, ордери на займані жилі приміщення.

З метою врегулювання житлового питання вона неодноразово зверталася до адміністративного суду з позовом до Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання виконати розпорядження КМДА від 28 травня 1999 року, а саме прийняти рішення та видати ордер сім'ї позивача на спірну квартиру.

Посилалась на те, що її проживання та проживання її неповнолітньої дитини у спірному житловому приміщенні без ордеру на право на житло, разом з ОСОБА_6, яка не пов'язана з ними родинними відносинами в одній квартирі, є створенням відповідачами їй та дитині кабальних умов життя, що є грубим порушенням їх конституційних прав, свобод і інтересів.

Посилаючись на те, що разом з нею та її дитиною в спірній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_6, яка не пов'язана з ними родинними відносинами, позивачка просила суд зобов'язати Голову Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації урегулювати житлове питання позивача шляхом відселення ОСОБА_6 зі спірної квартири з наданням їй іншого жилого приміщення, видати позивачці разом з неповнолітньою дитиною ордер на зайняту ними квартиру, та визнати недійсним і скасувати ордер, виданий позивачці на одне ліжко-місце в цій квартирі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року, у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з липня 1987 року ОСОБА_4 працювала швачкою на Київській дослідно-технічній фабриці ім. Горького (далі - Швейна фабрика).

Цією Швейною фабрикою, на підставі Рішення Київської міської Ради народних депутатів № 103 від 17 січня 1977 року, жилі приміщення в будинку для малосімейних по АДРЕСА_1 використовувалися під гуртожиток.

З 1993 року у квартирі АДРЕСА_1, який використовувався під гуртожиток, були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Також з 2003 року в квартирі зареєстрована донька ОСОБА_4 - ОСОБА_5

11 лютого 1998 року профспілковим комітетом Швейної фабрики «Желань» (правонаступником якої є ПАТ «Швейна фабрина «Воронін») було прийнято рішення про видачу ордерів мешканцям гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, у тому числі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на право зайняття ліжко-місця в кімнаті №86 даного гуртожитку.

28 травня 1999 року відповідно до розпорядження № 813 Київської міської державної адміністрації, визнано таким, що втратило чинність рішення Київської міської Ради народних депутатів № 103 від 17 січня 1977 року, зобов'язано районні в м. Києві державні адміністрації за місцем знаходження жилих будинків, або квартир в жилих будинках, які використовувались під гуртожитки видати сім'ям та одиноким громадянам, які постійно проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку, ордери на займані жилі приміщення. Звільнені квартири або кімнати використати для розселення одиноких громадян або сімей, які перебувають на черзі квартирного обліку та проживають по декілька в одній квартирі або в одній кімнаті.

Порядок надання жилої площі в гуртожитку передбачений ст. 128 ЖК України, відповідно до якої жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК України).

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимогдо відповідачів ОСОБА_6 та Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що, так як рішення про видачу оскаржуваного ордеру приймалось правлінням та профспілковим комітетом ПАТ «Швейна фабрика «Воронін» (правонаступник швейної фабрики «Желань»), тому належним відповідачем за даними вимогами є саме підприємство, яке видало ордер.

При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов до правильного висновку щодо відсутності правових підстав для зобов'язання Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації видати ОСОБА_4 та її неповнолітній дитині ордер на спірне жиле приміщення, так як Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація розпоряджається лише тією жилою площею, яка виділяється виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією), в зв'язку з чим позбавлена самостійно вирішити питання щодо надання житлової площі.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко