Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1354/16-ц
Провадження № 2/321/16/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Бородіної І.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл майна в натурі,

В С Т А Н О В И В:

7 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та його розподіл в натурі (а.с. 2-3). 20 лютого 2017 року ОСОБА_3 був поданий уточнений позов до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл майна в натурі. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 29 жовтня 1988 року, він та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох доньок. В період шлюбу ними був побудований житловий будинок, що розташований по вул. Свердлова № 27-а в с. Тимошівка, Михайлівського району Запорізької області Загальна вартість житлового будинку та всіх інших побудов та споруд складає 174689 грн. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2007 року, шлюб між ним та відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу, сторони продовжили проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу і в 2008 році провели в будинок газове опалення. В звязку з проведенням газового постачання та укладенням відповідного договору, постало питання щодо оформлення вказаного будинку в органі реєстрації нерухомого майна. Остільки, на той час сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, за його згодою, рішенням виконавчого комітету Тимошівської сільської Ради № 77 від 16.10.2008 року, право власності на житловий будинок було визнано за відповідачем ОСОБА_5 В 2009 році, спільне життя з ОСОБА_5 не склалось і вона виїхала на постійне проживання до м. Києва. На даний час відповідач вважає себе одноосібним власником житлового будинку, що і змусило його звернутись до суду з відповідним позовом. Посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_5 не досягнуто згоди щодо добровільного поділу майна, позивач просив суд встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнати житловий будинок № 27-а та який розташований за адресою: вул. Свердлова, в Тимошівка, Михайлівського району, Запорізької області, господарські будівлі та споруди спільною сумісною власністю та виділити йому 1/2 частину вказаного житлового будинку господарських будівель та споруд в натурі - в натурі, а іншу ? частину вказаного житлового будинку та господарських будівель і споруд залишити у власності - ОСОБА_5. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог. Відповідачем також були надані письмові заперечення (а.с. 44-46), в яких зазначено, що право власності на житловий будинок було зареєстровано після розірвання шлюбу, тому позивач не має право вимагати визнати житловий будинок спільною сумісною власністю. Вони після розлучення домовилися про те, що йому буде належать сільськогосподарська техніка, вся земля, а їй житловий будинок. ОСОБА_3 написав відмову від будинку в сільській раді. Вона оформила житловий будинок на себе. Фактичні шлюбні стосунки між ними припинилися ще в 2006 році. Після розірвання стосунків, вони дійсно деякий час проживали в одному будинку, але у різних частинах, спільного побуту не вели. Крім того, відповідач просила суд відмовити в задоволенні позову ще й через пропуск позовної давності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що він є сусідом ОСОБА_3 та проживає біля них з 2005 року. ОСОБА_3 побудували житловий будинок та проживали в ньому, провели газопостачання до будинку. Йому не відомо, коли саме ОСОБА_5 переїхала до Києва. Також йому не відомо коли між ними було розірвано шлюбу і чи підтримували вони фактичні шлюбні відносини. Близько з ними він не спілкувався.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила суду, що вона з чоловіком є сусідами ОСОБА_3 приблизно з 2004 року. ОСОБА_3 побудували будинок, у них є дві доньки. ОСОБА_5 виїхала з с.Тимошівка приблизно в 2013 році. Газове постачання було проведено до будинку в 2006-2007 році. Які стосунки були між ними їй не відомо. Коли між ними було розірвано шлюб їй також не відомо.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що по вул. Свердлова 33 в с. Тимошівка вона стала проживати в 1991-1993 році. ОСОБА_3 є її сусідами, вони побудували житловий будинок та проживали в ньому. В 2007 році провели до нього газопостачання, в той час, коли ще проживали разом. Коли саме ОСОБА_5 виїхала з с. Тимошівка в м.Києв їй не відомо, вона дуже рідко її бачила.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила суду, що їй відомо, що ОСОБА_3 проживали разом в житловому будинку, вели спільне господарство, проводили газопостачання в 2007 році. Коли саме припинили подружні відносини, їй не відомо. Знає, що ОСОБА_5 виїжджала до м. Києва, але коли саме не може сказати.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що вона є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 В 2007 році вона закінчила школу та поступила до університету. Відносини між батьками як до 2007 року так після цього, були поганими, між ними постійно виникали сварки, спільного господарства батьки не вели, спільного бюджету в них не було. Батьки проживали в протилежних кінцях будинку, в різних кімнатах. Тобто, хоча батьки і продовжили після розірвання шлюбу проживати в одному будинку, але подружніх стосунків вони не підтримували. Будинок належить матері, оскільки так вони домовилися з батьком, який відмовився від оформлення будинку на себе.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є її батьками. До 2009 року вона проживала в с. Тимошівка разом з батьками, а після закінчення школи в 2009 році почала навчатися і проживати в Києві. Батьки постійно сварилися, і ще до розірвання шлюбу в 2007 році почали проживати в окремо, кожний в своїй половині будинку. Після розірвання шлюбу вони також проживали окремо, спільного господарства не вели, спільного бюджету у них не було. Після закінчення будівництва будинку, право власності було оформлено на матір ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_3, оскільки йому після розірвання шлюбу залишилося інше майно.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню з таких підстав:

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 1988 року, який був розірваний 04 грудня 2007 року рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області (а.с. 6), а 18 грудня 2007 року було видане відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ЖС №042427 (а.с.7).

У відповідності до довідки від 05 вересня 2016 року, за № 2083, виданої Тимошівською сільською радою ОСОБА_3, він має у користуванні земельну ділянку, загальною площею 0,59 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку, та 0,34 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Свердлова, 27 а, в с. Тимошівка Михайлівського району Запорізької області на якій розташований житловий будинок (а.с.8).

З наданого будівельного паспорту від 1990 року, встановлено, що забудова земельної ділянки, розташованої по вул. Свердлова в с. Тимошівка, загальною площею 0,07 га виділена забудовнику ОСОБА_3 (а.с.16-19).

10 вересня 2008 року ОСОБА_3 звернувся до Виконавчого комітету Тимошівської сільської ради із заявою про внесення змін в паспорт забудовника на житловий будинок, зареєструвавши паспорт на його колишню дружину ОСОБА_5 (а.с. 50).

Згідно з рішенням №70 від 11 вересня 2008 року, виданого Тимошівською сільською радою Михайлівського району Запорізької області було внесено зміни у паспорт забудовника на житловий будинок за адресою: с. Тимошівка вул. Свердлова, № 27 а Михайлівського району Запорізької області та вирішено зареєструвати на ОСОБА_5 (а.с. 43).

Відповідно до рішення Тимошівської сільської ради від 16 жовтня 2008 року за №77, було вирішено прийняти в експлуатацію закінчений будівництвом житловий будинок за адресою: с. Тимошівка вул. Свердлова, 27 а Михайлівського району Запорізької області, оформити право власності на житловий будинок за ОСОБА_12 (с.15).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2008 року, виданого на підставі рішення виконкому від 16 жовтня 2008 року, власником житлового будинку № 27 а, розташованого в с. Тимошівка, по вул. Свердлова, Михайлівського району, Запорізької області є ОСОБА_4 ( а.с.12).

Відповідно до ОСОБА_7 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2008 року, виданого КП «Михайлівське районне архітектурно- планувальне та техінвентарізаційне бюро», власником житлового будинку №27а, розташованого по вул. Свердлова в с. Тимошівка Михайлівського району Запорізької області є ОСОБА_5, підставами виникнення права власності є свідоцтво про право власності САВ 930001 від 21 жовтня 2008 року (а.с. 41).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок № 27а, по вул. Свердлова в с. Тимошівка Михайлівського району Запорізької області власником вказаного житлового будинку вказана ОСОБА_5 (а.с.9).

Відповідно до розянень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зяясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У відповідності до Звіту про оцінку обєкту нерухомості, ринкова вартість житлового будинку та господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: Запорізька область Михайлівський район с.Тимошівка вул. Свердлова, 27 а станом на 30 січня 2017 року складає 280 166 грн. 39 коп. (а.с. 100-135).

Отже, судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач ОСОБА_3 вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положеннями ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до розяснень, викладених в листів Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» до заяви про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

У відповідності до вимог ст. 355 ЦК України, майно, що є власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з вимогами ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю

Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними і у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

В силу ст. 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України).

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Так, до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України сам по собі факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу не тягнув за собою юридичних наслідків. З 1 січня 2004 року Сімейним кодексом України була передбачена можливість встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сімєю; спільний побут; взаємні права та обовязки (ст.ст. 3, 74 СК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_3 в позові посилається як на підстави задоволення своїх вимог на те, що спірний житловий будинок побудований ним та відповідачем ОСОБА_5 в період перебування ними у шлюбі, в підтвердження надав технічний паспорт, в якому зазначені роки будівництва та будівельний паспорт, а також на ті обставини, що після розірвання шлюбу, в період якого на відповідачку було оформлено право власності на житловий будинок, він та відповідачка не припинили спільного проживання як чоловік та жінка і продовжили вести спільне господарство без реєстрації шлюбу та мали спільний бюджет.

Проте вказані позивачем обставини були спростовані в ході судового розгляду.

Так, судом було встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 1988 року до 18 грудня 2007 року, коли було проведено реєстрацію розірвання шлюбу у встановленому законодавством порядку.

Власником житлового будинку, розташованого в с. Тимошівка, по вул. Свердлова, № 27-а, Михайлівського району Запорізької області є ОСОБА_4, у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2008 року, виданого на підставі рішення виконкому Тимошівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області від 16 жовтня 2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2008 року, виданого КП «Михайлівське районнеархітектурно-планувальне та техінвентарізаційне бюро».

Тобто, право власності у ОСОБА_5 на житловий будинок, саме як на нерухоме майно, виникло лише 21 жовтня 2008 року, майже через рік після розірвання шлюбу з ОСОБА_3

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Таким чином, до спірних правовідносиі підлягає застосуванню норми ЦК України 2003 року та СК України.

Належних доказів перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 у період з грудня 2007 року по вересень 2009 року позивачем ОСОБА_3 надано не було. Єдиним доказами, яким позивач обгрунтовував свої вимоги в цій частині були показання свідків.

Проте, допитані в судовому засідання за клопотанням позивача в якості свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_9 повідомили суду лише, що вони є сусідами ОСОБА_3 і ОСОБА_5, але про стосунки в сімї їм нічого не відомо, коли саме було розірвано шлюб, вони не знали, коли перестали спільно проживати їм також не відомо, оскільки ніхто зі свідків близько з ними не спілкувався і дружніх стосунків не підтримував, і що є найголовнішим, жоден із вказаних свідків не підтвердив, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних відносинах в 2007 2009 роках.

Натомість, допитані в якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, що є дочками ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та проживали разом з батьками, повідомили суду, що їх батьки, ще до розірвання шлюбу в 2007 році почали проживати окремо і хоча і проживали в 2007 2009 роках в одному будинку, але спільного побуту не вели, майже не спілкувалися, кожний жив у своїй частині будинку окремо.

Проаналізувавши всі представлені докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано достатніх, належних та достовірних доказів того, що після розірвання шлюбу, на момент набуття права власності на спірне майно, їхнє проживання з відповідачем було постійним, вони мали спільний бюджет, несли спільні витрати, були повязані спільним побутом, мали взаємні права на обовязки, тобто, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, які б спростовували твердження відповідача про те, що подружні відносини між ними припинилися ще до розірвання шлюбу.

Отже, позивачем не було доведено факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, між ним та ОСОБА_5, у період після розірвання шлюбу 4 грудня 2007 року до вересня 2009 року, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ в натурі, безпосередньо повязані з встановленням факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а тому також задоволенню також не підлягають.

Крім того, відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Оскільки спірне новостворене нерухоме майно житловий будинок, був введений експлуатацію лише 16 жовтня 2008 року і право власності було зареєстровано за ОСОБА_5 21 жовтня 2008 року, тобто після розірвання шлюбу 18 грудня 2007 року, позовні вимоги про визнання спільною сумісною власність саме нерухомого майна не можуть бути задоволенні, а інших вимоги (наприклад, про відшкодування вартості будівельних матеріалів, тощо) позивачем предявлено не було.

Окрім цього, стосовно позовних вимог про поділ майна в натурі, суду зазначає:

Так, частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно п. 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру); виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Згідно ч.1 ст.143 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Отже, для визначення технічної можливості розділити в натурі між сторонами будинку, є необхідним призначення відповідної експертизи.

Ухвалою суду від 27 грудня 2016 року у справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

Проте, за клопотання позивача проведення експертизи було доручено ОСОБА_14, який відповідно до сертифікату №16383/14 від 29 квітня 2014 року є субєктом оціночної діяльності, тобто не є експертом з відповідною кваліфікацією.

За таких умов, судом може бути прийнятий в якості доказу вартості нерухомого майна, звіт про оцінку нерухомого майна від 30 січня 2017 року, але не може бути прийнятий документ із назвою: «Пояснювальна записка щодо розподілу житлового будинку, господарських будівель і споруд» (а.с. 84-85), оскільки вказаний документ є лише думкою фізичної особи - підприємця ОСОБА_14 і очевидно не є висновком експерта.

Проаналізувавши всі надані докази, суд дійшов висновку про те, що оскільки спірне нерухоме майно було набуте відповідачем ОСОБА_5 після розірвання шлюбу, а факт проживання однією сімєю не було встановлено, у суду немає жодних підстав для задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 60, 88, 209, 210, 212-215 ЦПК України, суд,

В И р І ш и В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл майна в натурі відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_15