Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретарів Панасюк Ю.М., Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач в особі представника ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом у якому за збільшеними та уточненими вимогами просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 1238 від 13.05.2016 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В.; витребувати у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 і повернути її позивачу та визнати за позивачем право власності на вказану квартиру (а.с. 1-4, 90, 123, 124).

Вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_7

В 2015 р. вони прийняли рішення про приватизацію житлового фонду - квартири АДРЕСА_2. Оскільки ОСОБА_4 своє право на приватизацію використав, документи на оформлення свідоцтва позивач збирала та готувала особисто.

В 2016 році позивач звернулася із заявою та необхідним пакетом документів до адміністративного центру приватизації відділу Дніпровського району міста Києва, за результатами розгляду яких Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація винесла розпорядження від 07.04.2016 року № 43-178, яким задовольнила заяву позивача на приватизацію квартири АДРЕСА_3.

З листа БТІ № 23623 від 15.07.2016 року підтверджується, що реєстрація права власності на спірну квартиру не проводилася.

Таким чином, все вищевикладене підтверджує, що до 07.04.2016 року видача свідоцтва та реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 не відбувалася жодною особою, оскільки знаходилася у власності держави, а наймачем виступала ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

01 червня 2016 року позивачу зателефонували орендарі, які повідомили, що до спірної квартири прийшли невідомі особи, які назвали себе її власниками на підставі договору купівлі-продажу.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів, позивач дізналась, що право власності на належну їй квартиру з невідомих причин, зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Онопченко Оксаною Вікторівною.

Проте договорів купівлі-продажу квартири позивач ні з ким не укладала, оскільки сама нещодавно отримала на неї свідоцтво про право власності.

Через наявні шахрайські дії по протиправному позбавленню майна позивач звернулася до Печерського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві.

На підставі її заяви було відкрито кримінальне провадження по факту підробки та використанню підроблених правовстановлюючих документів на спірну квартиру, яке було внесено до реєстру досудових розслідувань за номером № 0003101.

В ході проведеного слідства працівниками поліції було встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 1434 від 02.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В.

В свою чергу ОСОБА_2 нібито придбала квартиру у ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу № 1238 від 30.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В.

Однак ОСОБА_4 ніколи не підписував жодних договорів купівлі-продажу даної квартири, оскільки не являється її власником, а паспорт використовувався підроблений.

У зв'язку з тим, право на розпорядження свої майном має лише позивач, а відчуження спірної квартири відбувалося неналежним власником на підставі підроблених документів, тому договір купівлі-продажу спірної квартири № 1238 від 13.05.2016 року є недійсним.

Оскільки, майно вибуло з володіння позивача в наслідок шахрайських дій відповідачів, позивач має право на витребування її майна з володіння ОСОБА_3

Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. (а.с. 127-129).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2017 року до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дніпровську районну у м. Києві державну адміністрацію (а.с. 169-170).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 підтримав позовні вимоги та викладені у заяві обставини.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позову (а.с. 117-122).

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд повідомлено не було.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, суду подавав письмові пояснення з проханням розглянути справу без його участі та задовольнити позов (а.с. 70, 71). Представник третьої особи ОСОБА_7 ОСОБА_10 в судовому засіданні позов підтримав.

Представник третьої особи Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації Яценюк Л.П. в судовому засіданні у вирішенні спору поклалася на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_3, представників третіх осіб ОСОБА_7 та Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до п. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Судом встановлено, що розпорядженням органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 07.04.2016 р. № 43-178 задоволено прохання наймача ОСОБА_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 та передано зазначену квартиру в приватну власність (а.с 9, 186).

07.04.2016 р. Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.8), що також підтверджується повідомленням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 5146/43/4/103 від 04.07.2016 р. (а.с. 11, 185) та наданою суду копією приватизаційної справи.

Відповідно до Інформаційної довідки КВ-2016 №23623 виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації 15.07.2016р., квартира АДРЕСА_5 на праві власності не зареєстрована (а.с. 10).

Як убачається з довідки №186 від 17.02.2016р. про склад сім'ї наймача квартири, в квартирі АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_1 з 30.05.2015р. (а.с. 188).

Згідно витягу з наказу № 26 від 02.02.2016р. «Про зміну договору найму житлових приміщень» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укладено договір найму двокімнатної квартири АДРЕСА_4 з гр. ОСОБА_1, сім'я з двох осіб: вона та чоловік ОСОБА_4, за згодою та переведено особовий рахунок на її ім'я (а.с. 189).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2016 р., укладеного між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_2, остання придбала квартиру АДРЕСА_5, договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1238 (а.с. 18, 19).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначено у вищевказаному договорі купівлі-продажу квартири від 13.05.2016 р., що є предметом спору, квартира АДРЕСА_6 належала продавцю ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на житло, виданого 25.01.2006 року Дніпровською районною в м. Києві радою, згідно з розпорядженням № 68 від 25.01.2006 року, право власності на цю квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 14371075 від 26.04.2016 року (а.с. 18).

У матеріалах справи наявна копія вищевказаного Свідоцтва про право на житло від 25.01.2006 року, на підставі якого відбулося відчуження спірної квартири ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 (а.с. 16).

При цьому дане свідоцтво про право на житло є чинне, відомостей щодо оскарження чи визнання свідоцтва у встановленому законом порядку не дійсним суду не надано.

У подальшому ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_7 ОСОБА_3., згідно договору купівлі-продажу від 02.06.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1434 (а.с. 20-21).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За заявленими вимогами позивач, серед іншого, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений 13.05.2016 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Проте вимоги у цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивач не є стороною вказаного правочину, між ОСОБА_1 та останнім власником квартири ОСОБА_3 існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам віндикаційний позов - витребування майна.

Саме до цього зводяться роз'яснення надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно яких норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Також у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено проте, що суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

За вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи не було встановлено обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2016 р. недійсним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За нормою ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав.

Позивачем суду не надано будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності свідоцтва про право власності на житло від 25.01.2006 року, виданого Дніпровською районною у м. Києві радою на ім'я ОСОБА_7, згідно розпорядження № 68 від 25.01.2006 року, та такі вимоги у даній справі не заявлялись, крім того, процесуальних рішень у порушеному кримінальному провадженні по факту підроблення документів, на яке посилається позивач, також не постановлювалось.

Щодо вимог про визнання права власності на квартиру суд зазначає наступне.

Згідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності здійснюється на підставі правовстановлюючих документів, зокрема, договорів, укладених у порядку, встановленому законом, інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

ОСОБА_1 виданий правовстановлюючий на квартиру, яким є свідоцтво про право власності, яке не втрачалось, не визнавалось недійсним та не скасовувалось.

Посилання позивача на ст. 392 ЦК України, як правове обгрунтування позовних вимог, суд оцінює критично, оскільки вказана норма закону стосується можливості власника майна пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, у разі втрати документу, який посвідчує його право власності, або якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, чого в даному випадку не має місця.

З урахуванням зазначеного підстави для задоволення позову відсутні.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 16, 215, 182, 321, 391, 392, 655 ЦК України, ст. ст. 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 4, 10, 11, 60, 84, 88, 169, 208, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя