Справа № 361/4428/16-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/4601/17 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 19 25.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Мельника Я.С., Коцюрби О.П.,

при секретарі: Волошину В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним попереднього договору та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_3звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що12 листопада 2011 року між нею та ОСОБА_2, який діяв в особі представника ОСОБА_5, було укладено попередній договір про продаж позивачу частини житлового будинку АДРЕСА_1 (пята однокімнатна квартира зліва на третьому поверсі) або майнових прав на зазначену квартиру. Умовами даного попереднього договору передбачено, що ОСОБА_4 зобов'язувався ввести будинок в експлуатацію до 25 квітня 2012 року, в іншому випадку він мав повернути ОСОБА_3забезпечувальний платіж та сплатити штрафну санкцію у розмірі 1500,00 грн.. Купівля-продаж зазначеного нерухомого майна згіднопо переднього договору мала відбутися за суму еквіваленту 31044,00доларам США. На виконання умов вказаного договору ОСОБА_3 передала забезпечувальний платіж у сумі еквівалентній 15685,00 доларам США. Решту позивач зобов'язалася вносити рівними частинами у сумі еквівалентній 640,00доларам США щомісяця. Позивач вчасно і повністю виконувала свої зобов'язання, а саме вносила на картковий рахунок зазначений у договорі обумовлену суму коштів. Однак будинок не було введено в експлуатацію у зазначені в договорі строки, а, отже, ОСОБА_2 не виконав свої зобов'язання за попереднім договором - не здійснив продаж майна. Після неодноразових усних звернень до відповідача щодо повернення коштів, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який діяв в особі представника ОСОБА_5, 03 червня 2013 року було укладено договір про розірвання договору №08/06 щодо розірвання попереднього договору від 12 листопада 2011 року. На виконання договору про розірвання договору №08/06 ОСОБА_2 передав ОСОБА_3коштиу розмірі 115855,00 грн., що еквівалентно 14500,00 доларам США. Залишок суми у розмірі 8773,00 доларів США відповідач зобов'язався передати не пізніше 08 серпня 2013 року. Однак, залишок суми позивачу не повернуто. Тому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила суд визнати недійсним попередній договір про продаж ОСОБА_2 ОСОБА_4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (п'ята однокімнатна квартира зліва на третьому поверсі) або майнових прав на зазначену квартиру; зобов'язати ОСОБА_2 виконати п. 12 попереднього договору від 12 листопада 2011 року у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 суму основного боргу, а саме основну суму у гривнях, що еквівалентна за офіційним курсом НБУ 8 773, 00 доларам США та станом на 03 квітня 2017 року становить 237087 16 грн., а також 3% річних у сумі 21357,57 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2017 рокупозов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 231 168, 55 грн. та 3% річних у розмірі 20824,41 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовувідмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, не повне з'ясування судом обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що повинен відшкодувати на користь позивача грошові кошти у розмірі 70 097, 00 грн., безпосередньо, у гривні, як це визначено у додатку №1 до договору про розірвання договору №08/06. Зазначає, що всі валютні операції відбувалися саме у валюті «гривня», а не у доларах. Вказує, що стягнута судом сума є значно завищеною та необґрунтованою. Вважає, що згадка у договорі про те, що грошові кошти, які передаються від покупця продавцю у національній валюті України, станом на певне число еквівалентні певній кількості іноземної валюти, не може бути підставою стягувати заборгованість у доларах США, або еквіваленті, станом на дату ухвалення рішення. Зазначає, що оскільки сума стягнення повинна бути меншою, відповідно, сума 3% річних також підлягає перерахунку. Вказує, що до спірних правовідносин мають застосовуватися положення статті 1212 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, щодоговір купівлі-продажу між сторонами у строк до 22 травня 2012 року укладений не був, також сторонами не досягнутобудь-яких додаткових погоджень щодо продовження терміну для укладення договору. При цьому, сторони погодили умови розірвання попереднього договору та визначили зобов'язання відповідача повернути позивачу 8 773, 00 доларів США до 08 серпня 2013 року. Крім того, зазначав, що оскільки сторонами добровільно погоджено умови припинення зобов'язань за попереднім договором, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача виконати п.12 попереднього договору щодо оплати штрафу в розмірі 1500,00грн., задоволенню не підлягають.

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору, укладеного між відповідачем та третьою особою у справі, суд виходив із того, що позивачем не надано жодних доказів порушення, невизнання чи оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Крім того, суд вказує на те, що на час укладення вищевказаного попереднього договору купівлі-продажу, зобов'язання позивача та відповідача за попереднім договором купівлі-продажу, який було укладено між ними 12 листопада 2011 року, були припинені.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору про продаж ОСОБА_2 ОСОБА_4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (п'ята однокімнатна квартира зліва на третьому поверсі) або майнових прав на зазначену квартиру, з огляду на наступне.

Встановлено, що 04 червня 2013 року між ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М., та відповідно до умов якого ОСОБА_2 в особі представника зобов'язується у строк не пізніше 20 січня 2014 року продати ОСОБА_4, а остання зобов'язалася купити у ОСОБА_2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (п'ята однокімнатна квартира зліва на право на третьому поверсі), загальною площею 48 кв.м. або майнові права на зазначену квартиру.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 5 вказаної Постанови передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 57, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому,обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання вимог вищезазначених норм процесуального права позивачем у справі не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її права та законні інтереси було порушено укладенням договору між відповідачем та ОСОБА_4.

Згідно ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до положень ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною 3 ст.635 ЦК України встановлено, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно з ч.4 ст. 631 ЦК Українизакінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Встановлено, що відповідно до п. 1 попереднього договору купівлі-продажу від 12 листопада 2011 року ОСОБА_2 в особі представника зобов'язується у строк не пізніше 20 травня 2012 року продати ОСОБА_3, а остання зобов'язалася купити у ОСОБА_2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (п'ята однокімнатна квартира зліва на право на третьому поверсі), загальною площею 48 кв.м. або майнові права на зазначену квартиру.

Пунктом 2 попереднього договору купівлі-продажу визначено, що продовження терміну для укладення договору купівлі-продажу допускається за додатковим погодженням питання між сторонами, яке має бути оформлене відповідним нотаріально посвідченим договором.

Зі змісту п. 3 попереднього договору купівлі-продажу вбачається, що купівля-продаж зазначеної квартири (майновий пай) має бути вчинена за суму, що еквівалентна 31044,00 доларам США і становить на момент укладення цього договору 247731,00грн. за офіційним курсом НБУ.

Також, у п. 3 попереднього договору зазначено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 в особі представника отримав від ОСОБА_3 забезпечувальний платіж у сумі, що еквівалентна 15685,00доларам США і становить на момент укладення цього договору 125166,00 грн. за офіційним курсом НБУ,

Відповідно до п. 6 попереднього договору купівлі-продажу решту суми ОСОБА_3 зобов'язалася вносити щомісяця починаючи з грудня 2011 року протягом двадцяти чотирьох місяців, що еквівалентна 640,00доларам США і становить на момент укладення цього договору 5107,00 грн. за офіційним курсом НБУ на карту VISA ПриватБанку № НОМЕР_1 або готівкою під розписку до дванадцятого числа кожного місяця.

Згідноіз п. 11 попереднього договору купівлі-продажу ОСОБА_2 зобов'язався ввести в експлуатацію зазначений в п. 1 цього договору житловий будинок до 25 квітня 2012 року та підписати акт-прийому передачі квартири.

Пунктом 12 попереднього договору купівлі-продажу передбачено, що у разі коли договіркупівлі-продажу не відбудеться з вини (відмова від договору, не зявлення для підписання договору, не ведення обєкта в експлуатацію в термін передбачений договором, тощо) продавця, ОСОБА_2, зазначена сума забезпеченого платежу та інших платежів повертається покупцю ОСОБА_3 В цьому разі ОСОБА_2 має додатково сплатити штраф у розмірі 1500,00 грн..

Встановлено, що ОСОБА_3 виконано п. 6 попереднього договору купівлі-продажу, і перераховано на карту ПриватБанк за № НОМЕР_1 решту суми грошових коштів, про що свідчать копії чеків (а.с. 16-26).

Встановлено, що основний договір та акт прийому-передачі квартири (майновий пай) між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено не було.

03 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_5, укладено договір № 08/06 про розірвання попереднього договору з передачею забезпечувального платежу згідно Додатку № 1.

З умов, передбачених додатком № 1 від 03 червня 2013 року до договору № 08/06 вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 115855,00 грн., що еквівалентно 14500,00 доларам США за офіційним курсом НБУ.

Відповідно до п. 2 вказаного додатку ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_3 70096,00 грн., що еквівалентна 8773, 00доларам США, не пізніше 08 серпня 2013 року, готівкою під розписку або банківським переказом на картку Приватбанку № 018168.

Проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, визначивши, що відповідач у справі не виконав зобов'язань, покладених на нього попереднім договором та додатком №1 до договору №08/06, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми у розмірі 231168,55 грн., що еквівалентно 8773,00 доларам США.

Доводи апеляційної скарги щодо згадки у договорі про те, що грошові кошти, які передаються від покупця продавцю у національній валюті України, станом на певне число еквівалентні певній кількості іноземної валюти, не може бути підставою стягувати заборгованість у доларах США, або еквіваленті, станом на дату ухвалення рішення, спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В свою чергу, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 20824,41 грн. з огляду на наступне.

Встановлено, і не спростовано сторонами у справі, що 03 червня 2013 року між позивачем і ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_2, було укладено додаток №1 до договору №08/06, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_3 70096,00 грн., що еквівалентна 8773, 00доларам США, не пізніше 08 серпня 2013 року.

Разом з тим, вказане зобов'язання відповідачем у строк виконано не було, грошові кошти позивачеві не повернуті.

Так, відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів не погоджується висновками суду першої інстанції щодо періоду стягнення трьох відсотків річних. Визначаючи час з якого повинні нараховуватись три відсотки річних суд першої інстанції не взяв до уваги те, що між сторонами була підписана додаткова угода та термін повернення коштів в ній визначений не пізніше 8 серпня 2013року, тобто з цього числа починається порушення виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що грошове зобов'язання щодо повернення залишку не сплачених коштів у еквіваленті доларів США у відповідача виникло з моменту підписання додатку №1 до договору №08/06, як це визначено умовами вказаного документу, а не з моменту підписання попереднього договору, де зобов'язанням відповідача було продати нерухоме мано та сдати будинок в експлуатацію до 25 квітня 2012року.

Відтак, не виконавши умови додатку №1 до договору №08/06 у передбачений строк - до 08 серпня 2013 року, відповідач вважається таким, що прострочив строк виконання грошового зобов'язання. А тому 3 % річних мають нараховуватися з 08 серпня 2013 року по 01 серпня 2016 року.

8773,00 доларів США (сума заборгованості) * 3% / 365 * 1089 (кількість днів прострочення) = 785,24 доларів США.

785,24 доларів США * 26,35 (відповідний курс НБУ, станом на дату ухвалення рішення судом першої інстанції) = 20691,07 грн..

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції цій частині підлягає зміні та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути три відсотки річних за період з 08 серпня 2013 року по 01 серпня 2016 року в розмірі 20691,07 грн..

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду в частині стягнення трьох відсотків річних не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає зміні з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних за період з 08 серпня 2013 року по 01 серпня 2016 року в розмірі 20691,07 грн. відповідно до ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 трьох відсотків річних у розмірі 20824,41 грн. змінити та в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 три відсотки річних у розмірі 20691,07 грн..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: