У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Пушкарівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, Верхньодніпровський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Дніпропетровської області, Верхньодніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання батьківства та визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 1998 року до 2005 року він проживав разом із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вони мають спільну дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася ще одна дитина - ОСОБА_8, батьківство щодо якої він спочатку не визнавав. Через деякий час усвідомив, що помилився та запропонував ОСОБА_4 записати йогобатьком дитини, проте вона категорично відмовила, пояснюючи це тим, що він від дитини відмовився. Протягом останніх років він постійно цікавиться навчанням та вихованням дитини, по можливості фінансово допомагає їй. Він працює, за місцем проживання характеризується позитивно.

На підставі розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року № 0-222 з 17 червня 2016 року ОСОБА_8 мешкає в прийомній родині ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати його батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини та визначити місце проживання дитини разом з ним.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 батьком малолітньої дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні його позову скасувати й направити справу в цій частині на навий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, у частині вирішенняпозовних вимог про визнання батьківства судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що визначення місця проживання дитини з батьком, який близько 10 років не визнавав батьківство, суперечить її інтересам, не відповідає волі та бажанню дитини, оскільки дівчинка на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 16 червня 2016 року № 0-222 була влаштована до прийомної сім'ї, в якій мешкає разом з її малолітніми братами з 17 червня 2016 року, жити з батьком не бажає.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 1998 року до 2005 року ОСОБА_3 проживав разом із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вони мають спільних дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав щодо її малолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

На підставі розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року № 0-222 з 17 червня 2016 року ОСОБА_8, разом з братами: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, проживають в прийомній родині ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Разом з тим Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У ч. 1 ст. 151 СК України зазначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Права батьків щодо виховання дитини розцінюються як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї.

Частинами 1, 2 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Проте, вирішуючи спір, суди залишили поза увагою, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, коли діти були відібрані у відповідача і влаштовані в державну установу, при цьому він має бажання забезпечити дочку гідними умовами життя, батьківською увагою, надати умови для фізичного та духовного розвитку дочки.

Разом з тим суди своїм рішенням визнали батьківство ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також суди не надали належної правової оцінки наданому позивачем на підтвердження наявності належних умов для виховання дочки акту обстеження його житлових умов від 15 лютого 2016 року, згідно з яким він має житловий будинок АДРЕСА_2, в якому є три кімнати, кухня, ванна кімната, коридор. Одна з кімнат облаштована спеціально для проживання дочки.

Крім того, позовні вимоги заявлені про визначення місця проживання дитини з позивачем як з батьком дитини, проте встановлено, що на даний час дитини проживає у прийомній сім'ї ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які у порушення вимог ст. 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України до участі у справі в якості співвідповідачів не залучені. При цьому процесуальний статус відповідача та третьої особи є різним, вони мають різний комплекс процесуальних прав і обов'язків.

Отже, суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог про визначення місця проживання дитини, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не надали належної правової оцінки доводам позивача і наданим ним доказам та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик