Ухвала іменем україни
11 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М.,
суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозець Юліанна Георгіївна, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, про визнання договору частково недійсним, визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_14 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_14 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 29 червня 2000 року по 24 листопада 2005 року; у шлюбі вони мають двох дітей - сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час шлюбу за спільні кошти подружжям була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, квартиру за взаємною згодою було зареєстровано на ім'я ОСОБА_7

Вказує про те, що 02 липня 2013 року без відома та згоди позивача ОСОБА_7.) уклала з ОСОБА_14 договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено Борозенець Ю.Г. - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1602.

У зв'язку із вищевикладеним ОСОБА_14 просить суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири № 373, що розташована по АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 02 липня 2013 року, в частині набуття ОСОБА_14 права власності на 1/2 частини вказаної квартири та визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір в частині купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 від 02 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_12, громадянином Індії, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г. за реєстровим № 1602. Визнано за ОСОБА_14 право власності на 1/2 частини вказаної квартири. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_14 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року і залишити в силі рішення районного суду, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, однак позивач, як власник Ѕ частини своєї згоди на її відчуження не надавав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя не може бути безумовною підставою для визнання такого договору недійсним.

Такі висновки апеляційного суду є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що ОСОБА_14, громадянин Республіки Бангладеш, та ОСОБА_7, перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 червня 2000 року по 14 червня 2005 року. У шлюбі мають двох дітей - сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається з матеріалів справиАДРЕСА_3, що розташована по АДРЕСА_2, належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 17 квітня 2003 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 08 квітня 2003 року № 564-С/КІ (а.с.38).

02 липня 2013 року ОСОБА_7 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 з ОСОБА_6. Продаж квартири вчинено за 824 000 грн.

Згідно із ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що вищевказаний договір купівлі-продажу спірної квартири вчинено відповідачем внаслідок обману (ст. 230 ЦК України), однак жодних належних та допустимих доказів суду на підтвердження не надав.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Згідно зі ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа -контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16 та від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

За таких обставин апеляційний суд, встановивши обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України підстав для визнання частково недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири, а також визнання за позивачем права власності на Ѕ частини вказаної квартири, оскільки відсутність письмової згоди позивача сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного відповідачем без його згоди, недійсним.

При цьому судом правильно зазначено, що позивач не позбавлений можливості звернутися до відповідача із позовом про стягнення грошової компенсації вартості відчуженого майна.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_14 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович