Справа №489/3000/16-ц 26.06.2017 26.06.2017 26.06.2017
Провадження №22-ц/784/1264/17
Справа №489/ 3000/ 16 ц
Провадження №22- Ц/784/1264/2017 Суддя першої інстанції: Губницький Д.Г.
Категорія-48 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
У Х В А Л А

Іменем України

26 червня 2017 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Серебрякової Т.В.

ОСОБА_2

із секретарем: Лівшенком О.С.

з участю:

позивача ОСОБА_3

представників:

позивача - ОСОБА_4

відповідачки - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2017 р. у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6 ( третя особа Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради) про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у її вихованні,

встановила:

14.06.2016 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у спілкуванні дитиною та визначення способу участі батька у її вихованні.

Позивач зазначав, що він є батьком сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, народженого у шлюбі з ОСОБА_3 ( нині ОСОБА_6) Ю.С., який зареєстровано 25.02.2006 р.

Син постійно проживає разом з відповідачкою у ФРН.

Шлюб на даний час розірвано.

Відповідачка перешкоджає його спілкуванню з сином та участі у вихованні.

Посилаючись на ці обставини та вимоги ст. 159 СК України, позивач просив про усунення перешкод у спілкуванні з сином та покладення на відповідачку зобовязання щодо надання йому можливості спілкуватися з сином в режимі відео ( скайп) кожну середу і неділю кожного місяця з 18 год. 00 хв. До 20 год. 00 хв., а також надати можливість проживання сина разом з ним протягом кожного липня місяця.

Рішенням Ленінського районного суду Миколаєва від 21.04.2017 р. ухвалено про часткове задоволення позову

Цим рішенням зобовязано відповідачку не перешкоджати ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні сином ОСОБА_7 13.09.2006 р. нар.

Визначено участь ОСОБА_3 у спілкуванні з сином ОСОБА_7 та у його вихованні шляхом спілкування за рахунок самого позивача телекомунікаційними засобами з передачею відео зображення кожну середу та неділю з 18 до 20 години.

У вимозі про надання можливості щодо проживання сина з позивачем на території України відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача ставиться питання про скасування рішення в частині відмови щодо проживання сина з позивачем на території України та ухвалення нового про задоволення цієї частини позову.

При цьому, він вважає, що ухвалене рішення позбавляє його права на побачення з дитиною на території Німеччини, куди він має право прибути у звязку із скасуванням візового режиму.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.. 303 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку щодо відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без зміни, з таких підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 158 СК України, орган опіки та піклування за заявою одного з батьків визначає способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною того з батьків, який проживає окремо.

Зазначене рішення є обовязковим до виконання.

Але, в тому разі, коли батько, з яким знаходиться дитина, чинить перешкоди або ухиляється від виконання цього рішення, суд може іншим чином визначити способи участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною, враховуючи вік та стан здоровя дитини, поведінку батьків та інших обставин, що мають істотне значення.

При цьому, Сімейним кодексом України право на такий позов обумовлене не лише фактом невиконання одним з батьків рішення органу опіки, а й самим фактом вчинення перешкод одним з батьків іншому у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Про це прямо зазначено у частині першій ст. 159 СК України.

Національне законодавство України не містить обмежень права одного з батьків на спілкування з дитиною в залежності від того на території якої держави перебуває чи проживає дитина.

Не містять таких обмежень і норми міжнародного права, яким визначені права дитини та батьків.

Зокрема, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави - учасниці Конвенції зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 5 наголошує, що Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Частиною 3 ст. 9 Конвенції передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі статтею 10 Конвенції дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Із змісту та практики застосування норм СК України та положень Правил опіки та піклування (затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999р.№34/166/131/88) вбачається, що однією з форм спілкування та виховання дитини одним з батьків, який проживає окремо, може бути тимчасове проживання дитини разом з ним за конкретно визначеною адресою.

Відповідно до положень ч. 3. ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками.

У разі спору місце проживання такою малолітньої особи визначається органом опіки та піклування або судом.

Закон «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що місцем проживання фізичної особи є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. (ст..3 Визначення термінів)

Згідно зі статтею шостою цього закону громадянин України має зареєструвати своє постійне місце проживання або перебування

Згідно з висновком, який міститься у постанові Верховного Суду України у справі № 6-15цс 17 від 12.04.2017 р., дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Виходячи із змістовного аналізу наведених вимог закону слід дійти висновку, що право батька на застосування тієї чи іншої форми спілкування або виховання дитини, як способу захисту права, може бути захищене, якщо він сам в належному обсязі виконує свої батьківські обовязки, а обрана ним форма спілкування та виховання не порушує прав іншого з батьків та не шкодить інтересам дитини, у тому числі, її звичним зайняттям та навчанню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є батьками малолітнього сина ОСОБА_7 13.09.2006 р. нар.

Нотаріально посвідченими заявами від 19 січня та 09 березня 2012 р. позивач надав згоду ОСОБА_6 щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_7 разом з матірю та на виїзд дитини в її супроводі до Німеччини на постійне місце проживання.

Цими заявами позивач фактично надав згоду на зміну режиму спілкування з сином, порядку його участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Місцем свого постійного проживання позивач зазначив буд. № 142-А кв. 86 вул. Космонавтів м. Миколаєва.

В той же час, в судовому засіданні позивач назвав своїм фактичним місцем проживання адресу: АДРЕСА_1 на проспекті Леніна (нині Центральний) м. Миколаєва, яка не є його зареєстрованим, відповідно до вимог закону постійним місцем проживання або тимчасовим місцем перебування.

Крім того, він зазначив, що в його паспорті відсутні відмітки про зареєстроване місце проживання.

З його ж пояснень вбачається, що він працює, але даних про розмір доходу, який гарантує виконання зобовязань щодо перевезення сина до України на тимчасове ( в період літніх канікул ) проживання, матеріального забезпечення дитини у цей період та повернення сина у зворотному напрямку до Німеччини, позивачем не зазначено і доказів на підтвердження цих обставин не надано.

При цьому з матеріалів справи та пояснень позивачки і її представника вбачається, що він має заборгованість за аліментами на утримання сина, яка розраховується виходячи з відсутності доказів місця отримання доходів, а докази того, що вона погашена, відсутні.

Крім того, позивач не надав доказів наявності у нього житла на праві власності чи постійного користування, яке б за ознаками благоустрою, відповідно до норм житлового законодавства, забезпечувало інтереси дитини в період її тимчасового проживання в Україні.

Розглядаючи спір, суд повно та всебічно дослідив дійсні обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та виходячи з недоведеності обставин, які відповідно до наведених норм сімейного національного та міжнародного законодавства, можуть бути підставою для застосування обраного позивачем способу захисту права, з належних підстав відмовив у задоволенні позову щодо надання позивачу згоди на проживання сина ОСОБА_7 в Україні в період літніх канікул.

Доводи апеляційної скарги про те, що таким рішенням суд фактично позбавив його права на спілкування з дитиною за місцем її проживання у Німеччині, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_8 є батьком сина ОСОБА_7 та має право на спілкування з ним за його постійним місцем проживання у Німеччині, за виключенням особливих обставин та за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, відповідно до приписів ст..ст. 9, 10 Конвенції про права дитини.

Інші доводи апеляційної скарги також не можуть бути враховані при перегляді рішення, оскільки вони висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що ним порушені законні права одного з батьків чи інтереси дитини.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2017 р. залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І.Галущенко

Судді: Т.В. Серебрякова

ОСОБА_2