Справа №489/4867/16-ц 04.10.2017 04.10.2017
Провадження № 22ц/784/2052/17 Суддя першої інстанції Кирильчук О.І.
Справа№ 489/4867/16-ц
Категорія 44 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

4 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року ухвалене за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_4

про виселення з житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення.

Позивачка зазначала, що в квартирі яка належить їй на праві власності за адресою АДРЕСА_1, за її згодою з 15 травня 2014 року було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 на умовах тимчасового безоплатного проживання в одній окремій кімнаті вказаної квартири та спільних витрат на комунальні послуги, а також утримання приміщення в належному стані. 20 лютого 2015 року без згоди її як власниці квартири, відповідачка зареєструвала у вказаній квартирі своїх двох малолітніх дітей. У звязку з погіршенням стосунків між сторонами, зухвалою поведінкою відповідачки та неможливістю проживати разом з нею, а також в звязку з наміром використовувати квартиру для свого особистого проживання, позивачка просила виселити ОСОБА_4 з належної їй квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено. Ухвалено про виселення ОСОБА_4 з квартири № 87 по вул. Електронній у м. Миколаєві без надання іншого жилого приміщення.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1993 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 березня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №2-162 (а.с.6,7).

З довідок від 12 серпня 2016 року за вихідним № 2352 та від 24 січня 2017 року № 187, виданих житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційної контори № 19, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4 та її діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 78).

В позовній заяві позивачка вказує, що ОСОБА_4 є її далекою родичкою, вона приїхала в м. Миколаїв із іншого міста та шукала житлове приміщення для тимчасового проживання. Зважаючи на наполегливі прохання відповідачки щодо надання можливості тимчасового проживання в квартирі позивачки, остання погодилась та виділила їй для проживання більшу кімнату, площею 16,7 кв. м. З відповідачкою було домовлено, що її проживання в квартирі буде безоплатним, однак остання зобовязана спільно нести витрати на комунальні послуги , прибирати квартиру та утримувати її в належному стані. Останнім часом відповідачка не дотримується вказаних домовленостей, веде себе зухвало, за квартирою не доглядає, на зауваження не реагує. В даний час житлове приміщення необхідно позивачці для власного використання, в звязку з чим остання повідомила ОСОБА_4 письмово про звільнення квартири та виселення, однак добровільно квартира не була звільнена.

З пояснень сторін встановлено, що дійсно позивачка проживає в кімнаті площею 10, 1 кв. м., а відповідачка проживає в ізольованій більшій за розмірами кімнаті площею 16, 7 кв.м. з виходом на балкон, вхідні двері до якої зачиняються на замок.

Підтверджуючи доводи позивачки свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суду показали, що сторони проживають в окремих кімнатах, користуються відокремленим майном, окремо готують їжу, у позивачки в кімнаті стоїть власний холодильник з продуктами, спільного господарства вони не ведуть, відповідачка проживала як квартиронаймач тимчасово.

Наданими сторонами фотозйомками підтверджується, що в кімнаті позивачки знаходиться холодильник, зберігаються продукти, а в приміщеннях загального користування розміщені речі як позивачки так і відповідачки та побутова техніка ОСОБА_4 (а.с.140-147).

Вказані обставини свідчать про те, що відповідачка вселилась в квартиру не як член сімї позивачки, а на відповідних умовах проживання без визначення строку, тобто, як наймач житлового приміщення.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст.168 Житлового кодексу Української РСР договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

За змістом ст.169 Житлового кодексу Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як слідує із листа від 5 серпня 2016 року позивачка ОСОБА_2 письмово повідомила відповідачку ОСОБА_4 про виселення та звільнення спірної квартири від речей протягом місяця, оскільки позивачка, як власниця квартири, має намір нею розпорядитися (а.с. 10).

Враховуючи наведені обставини, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, доказам які надали сторони надав належну оцінку та дійшов вірного висновку, що проживання відповідачки в спірній квартирі базується на договорі сторін про тимчасове проживання на невизначений строк на умовах користування окремою кімнатою, сплати комунальних послуг та утримання квартири в належному стані. За такого, суд вірно застосував до даних правовідносин як норми ст. 291, 391 ЦК України, які захищають право власності, а також норми житлового кодексу ст. 168, 169 ЖК України, які в розвиток ст. 9 ЖК України, щодо неможливості виселення із займаного приміщення або обмеження користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством, саме і встановлюють такі підстави.

Як наслідок, суд вірно постановив рішення про виселення відповідачки ОСОБА_4 із спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка проживала з ОСОБА_2 з 2009 року, як член сімї, через родинні стосунки, здійснювала в квартирі ремонт , заміну вікон, бойлера, сантехніки та інше, неможна прийняти до уваги, оскільки вказані факти не впливають на вирішення спору.

Так районний суд вірно в рішенні надав оцінку цим доказам. До того ж утримання квартири в належному стані відповідачкою та сплата в тому числі і комунальних послуг, фактично підтверджує домовленість про таке між сторонами в межах договору найму житла. Наявність далеких родинних стосунків 5 ступеня споріднення не є безспірною умовою виникнення сімейних відносин в розумінні ст. 64 ЖК України, ст. 3 СК України.

Так, із змісту погодження ОСОБА_2, яке викладено в заяві ОСОБА_4 про реєстрацію її місця проживання в спірній квартирі, також не вбачається, що остання погоджувала проживання відповідачки, як члена сімї.

Будь яких належних та допустимих доказів ведення спільного господарства чи наявності спільного бюджету, взаємної турботи один про одного відповідачка не надала, навпаки таке спростовано показами свідків.

Проживання в спірній квартирі тривалий час, як вказує відповідачка в апеляційній скарзі з 2009 року, також не впливає на вирішення спору, оскільки таке проживання є тимчасовим і не породжує прав на житло не залежно від тривалості проживання.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія дійшла висновку про його відповідність нормам матеріального та процесуального права, в звязку з чим воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді Т.З. Бондаренко

ОСОБА_13

ОСОБА_14