АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №613/9/17 Головуючий суддя І інстанції Кузіна Н.П.
Провадження № 22-ц/790/3202/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 21 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до СПД ФОП ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

в с т а н о в и л а:

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 21 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким повністю задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

При цьому посилалась на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване, ухвалене при неповному і не всебічному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права.

Зазначала, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що вказана у наказі № 2 від 30 червня 2011 року про її звільнення підстава, за недовірою п. 2 ч. 1 ст. 42 КЗпП України не знайшла свого підтвердження за результатами кримінального провадження, зазначена неповнота та не всебічність зясованих обставин стосовно її звільнення згідно наказу №2 від 30 червня 2011 року за недовірою по ст.41 ч.1 п.2 КЗпП України у звязку з вчиненою розтратою товарно-матеріальних цінностей згідно інвентаризаційних відомостей від 03 червня 2011 року полягає в тому, що суд першої інстанції не вирішив питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися її вимоги та з якими відповідач повязував її звільнення, а саме, як зазначено в наказі звільнити з посади продавця продовольчих товарів магазину «Продукти» за недовірою по ст.41 ч.1 п.2 КЗпП України «Про працю» в звязку з вчиненою розтратою товарно-матеріальних цінностей згідно інвентаризаційних відомостей від 03.06.2011 року, щодо якої була порушена кримінальна справа, яка слухалася в суді на протязі 5-ти років та була закрита 26 вересня 2016 року, згідно Постанови Богодухівського районного суду Харківської області по кримінальній справі №-613/1262/14-к за обвинуваченням позивача та ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ст. 191 ч.3 Кримінального Кодексу України у звязку з відмовою прокурора від обвинувачення, відповідно до Постанови прокурора Богодухівського відділу Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області про відмову від обвинувачення від 23 червня 2016 року, який після дослідження всіх доказів, відмовився від обвинувачення у кримінальній справі відносно її та ОСОБА_3 посилаючись на те, що предявлене раніше позивачу та ОСОБА_3 обвинувачення не підтверджується жодним із зібраних під час досудового та судового слідства доказами.

При цьому під час ухвалення рішення суд першої інстанції вирішував питання, чи мали місце обставини для її звільнення у звязку з втратою довіри за порушення правил торгівлі за отримання самою та надання в борг покупцям продуктів харчування.

Зазначила, що суд першої інстанції визнав правильним її звільнення, всупереч зазначеній нормі в ч.2 п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», якою передбачено, що суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що згідно трудового договору між працівником і фізичною особою від 01 жовтня 2005 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавця у СПД ФОП ОСОБА_2В, і який зареєстровано у Богодухівькому РЦЗ від 01.10.2005 року за № 277. Відповідно до наказу № 2 від 30.06.2011 року СПД ФОП ОСОБА_2, було звільнено ОСОБА_1 з посади продавця продовольчих товарів магазину «Продукти», який розташований за адресою: м. Богодухів, вул. Харківська, 200 з 1 липня 2011 року за недовірою по ст. 41 ч. 1 п. 21 КЗпП України у звязку з вчиненою розтратою товарно-матеріальних цінностей згідної інвентаризаційних відомостей від 03.06.2011 року. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 18 березня 2013 ром відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до СПД ФОП ОСОБА_2, третя особа - Богодухівський районний центр зайнятості про визнання незаконним наказу про звільнення, розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України; зобовязання здійснити запис у трудовій книжці про звільнення; стягнення заробітної плати в сумі 20677, 35 гривень; вихідної допомоги в сумі 2654,86 гривень; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та за час вимушеного прогулу в сумі 6230,92 гривні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05.06.2013 року не встановлено підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 26.09.2013 року також встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 18 березня 2013 року та ухвалу суду Апеляційного суду Харківської області від 05 червня 2013 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України, розірвання трудового договору може бути визнане обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або з необережності такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати довіря до нього (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівником розкрадання, хабарництва і других корисних правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довіря.

Згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний тільки з працівником, який безпосередньо обслуговує грошові і товарні цінності, тобто з таким, з яким може бути укладений договір про повну матеріальну індивідуальну або колективну (бригадну) відповідальність, або які, незалежно від можливості укладання такого договору, зайняті прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей. Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником умисних або необережних дій, які дали роботодавцю підстави для втрати довіря. Зокрема, це може бути порушення правил торгівлі, правил проведення операцій з матеріальними цінностями, а не факт недостачі.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2004/61/12 за позовом ОСОБА_4 до СПД ФОП ОСОБА_2, третя особа: Богодухівський районний центр зайнятості про стягнення належних сум при звільненні, про визнання незаконним наказу про звільнення та рішення Богодухівського районного суду від 18.03.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 працювала на посаді продавця у магазині «Продукти» за вищевказаною адресою. У ОСОБА_2 були підстави для звільнення ОСОБА_1 у звязку з втратою довіри, так як вона працюючи продавцем в магазині допускала порушення правил торгівлі, брала сама та давала в борг покупцям продукти харчування, чого вона не заперечувала, та що підтверджується вказаними записами у зошиті, дозволу на це відповідач їй не надавала.

При таких даних, відповідач мала право виразити позивачці недовіру так як остання самостійно розпоряджалася матеріальними цінностями (товарами) переданими їй під матеріальну відповідальність, чим грубо порушувала правила торгівлі.

Оскільки дана обставина встановлена рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 18.03.2013 року яке набрало законної сили, тому відповідно до ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає повторному доказуванню по цій справі і не може бути спростована без скасування вказаного рішення суду першої інстанції.

Той факт, що постановою Богодухівського районного суду від 26 вересня 2016 року кримінальна справа №-613/1262/14-к за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України - закрита у зв'язку з відмовою прокурора від обвинувачення у звязку з недоведеноістю її вини у вчиненні вказаного злочину, не спростовує висновок суду, який грунтується на вказаному преюдиціальному рішенні Богодухівського районного суду Харківської області від 18.03.2013 року про наявність інших підстав для звільнення ОСОБА_1 за недовірою, по п. 2 ч. 1 ст.41 КЗпП України.

Оскільки таким чином суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і при цьому протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії