Ухвала іменем україни 21 червня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Савченко Ігор Миколайович, про визнання договору позики частково недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_7 передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 43 530 грн 85 коп., що було еквівалентно на день передачі коштів 5 500 дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики,

06 листопада 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1

Зазначали, що положення п. п. 1.1., 1.3., 2а зазначеного договору позики суперечать вимогам чинного законодавства щодо можливості використання іноземної валюти лише банками, які мають відповідні ліцензії та дозволи на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті; прив'язка зобов'язання до долару США суперечить домовленості про надання незмінної суми позики у розмірі 43 530 грн 85 коп, збільшує суму позики для повернення і виплату процентів майже в 4 рази, що не відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості. Крім того, положення

п. п. 1.5. та 4. договору обмежують право позичальника за певних умов виконати зобов'язання у порядку ст. 537 ЦК України шляхом внесення коштів на депозит в нотаріуса.

Враховуючи зазначене, та з урахуванням поданих уточнень,

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили визнати недійсними положення п. п. 1.1., 1.3., 2а., 1.5., 4. договору позики, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 06 листопада

2010 року, щодо сплати процентів у розмірі 6 % в місяць від суми позики в гривнях, яка є еквівалентом 330 дол. США за курсом Національного банку України на день їх сплати до дня фактичного повернення позики; нарахування процентів за методом «факт/факт», тобто за фактичний час існування боргу за цим договором і кількості календарних днів у місяці; повернення суми позики в гривневому еквіваленті 5 500 дол. США за курсом Національного банку Українина день повернення позики; визнання відсотків та боргу повернутими лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним п. п. 1.5. і 4 договору позики, укладеного

06 листопада 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, щодо визнання відсотків та боргу повернутими лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п. 1.1 договору позики скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення даних вимог.

Визнано недійсним п. 1.1. договору позики, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 06 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченком І.М. за № 2023, в частині зазначення суми відсотків в еквіваленті 330 дол. США за курсом Національного банку України на день сплати відсотків до дня фактичного повернення позики.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із поданими запереченнями, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони погодили всі істотні умови договору позики при його укладенні, зобов'язались виконувати їх, доказів існування обставин які б примусили ОСОБА_3 прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах не надано. Водночас, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсними п. п. 1.5., 4. договору позики, а саме щодо визнання відсотків та боргу повернутими лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення, з підстав невідповідності такого формулювання ст. 537 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п. 1.1. договору позики та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що встановлення суми процентів в твердій грошовій сумі суперечить положенням ст. ст. 536, 1048 ЦК України.

Колегія суддів не може повністю погодитись із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. за №2023.

За умовами вказаного договору ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 43 530 грн 85 коп., що еквівалентно на день передачі коштів сумі 5 500 дол. США за курсом Національного банку України на день посвідчення договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 06 листопада 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зазначали, що п. п. 1.1., 1.3., 1.5., 2а., 4. договору позики суперечать вимогам чинного законодавства щодо можливості використання іноземної валюти лише банками, які мають відповідні ліцензії та дозволи на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті, домовленості про надання незмінної суми позики у розмірі

43 530 грн 85 коп, враховуючи прив'язку суми позики до долару США, що збільшує суму позики для повернення і виплату процентів майже в 4 рази та не відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості. Крім того, положення п. п. 1.5. та 4. договору обмежують право позичальника за певних умов виконати зобов'язання у порядку ст. 537 ЦК України шляхом внесення коштів у депозит нотаріуса.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм

ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним п. 1.1. договору позики, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що сума позики визначена у національній валюті України з прив'язкою до долару США, що не суперечить положенням чинного законодавства, проценти за договором позики визначені у розмірі 6 % на місяць від суми позики в гривнях, що також відповідає положенням ст. ст. 536, 1048 ЦК України. При цьому зазначення обчисленої суми 6 % річних від суми боргу, зокрема у розмірі 330 дол. США, не може вважатись встановленням процентів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи, що п. 1.1 договору позики є таким, що викладений у відповідності до вимог ст. ст. 536, 1048 ЦК України, сторони при підписанні договору погодились із його умовами щодо еквіваленту грошового зобов'язання вираженого в національній валюті до долару США, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання вказаного пункту договору позики недійсним.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пункту 1.1 договору позики та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до скасування рішення суду першої інстанції в зазначеній частині, ухваленого згідно із законом, а тому рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним п. 1.1 договору підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

При цьому враховуючи, що ОСОБА_7 фактично оскаржується рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2016 року лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним п. 1.1 договору позики, колегія суддів, перевіряючи справу в межах доводів касаційної скарги, на підставі положень ч. 1 ст. 335 ЦПК України, вважає, що в іншій частині рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня

2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним пункту 1.1 договору позики, залишити в цій частині в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2016 року.

В іншій частині рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович