Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Ізясловського районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 травня 2016 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому в користування міні-трактор марки «Махіндра 244», а ОСОБА_4 - сплачувати лізингові платежі та інші платежі відповідно до умов договору. Того ж дня, як передбачено умовами договору, він здійснив платіж у розмірі 10 тис. грн на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон». Оспорюваний договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, а тому вважається нікчемним. Позивач зазначав, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача.

З урахуванням викладеного, позивач просив визнати договір фінансового лізингу недійсним і стягнути з відповідача сплачені кошти та понесені судові витрати.

Рішенням Ізясловського районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004388, укладений 19 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «Еталон».

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_4 10 тис. грн сплачених за договором коштів та 1 102 грн 40 коп. судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 19 травня 2016 року між ОСОБА_4 (лізингоодержувач) та TOB «ЛK «Еталон» (лізингодавець) укладено договір фінансового лізингу № 004388, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу (міні-трактор марки «Махіндра 244»), а лізингоодержувач - прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору.

До вказаного договору фінансового лізингу було укладено Додаток № 1, відповідно до якого вартість предмету лізингу становить 100 тис. грн; авансовий платіж 50 тис. грн; комісія за організацію (10 %) 10 тис. грн, та Додаток № 2, яким визначено Графік сплати другого лізингового платежу.

Того ж дня, як передбачено умовами договору, позивач здійснив платіж (комісія за організацію) у розмірі 10 тис. грн на рахунок TOB «ЛK «Еталон».

Положеннями оспорюваного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1 договору).

Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 100 тис. грн, відсоток платежів 50 % від вартості предмета лізингу, щомісячний платіж становить 4 166 грн 67 коп., комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи - 10 % від вартості предмета лізингу (10 тис. грн), а комісійна винагорода лізингодавця за передачу предмета лізингу - 3 % (3 тис. грн).

Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмету лізингу становить 100 тис. грн, авансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 50 тис. грн, викупна вартість - 1 500 грн, відсоткова ставка - 12,50 %, комісія - 5 % та щомісячний платіж - 1 256 грн 11 коп., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу комісією за передачу автомобіля, у сумі 53тис. грн (авансовий платіж - 50 тис. грн, комісія за передачу ПЛ - 3 тис. грн).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. п. 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч. 4 ст. 18 цього Закону).

Відповідно до п. п. 3.5, 3.6 договору лізингодавець та продавець несуть солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобов'язаннями щодо продажу предмету лізингу виключно у випадку вибору продавця предмета лізингу лізингодавцем. Лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем за зобов'язанням щодо продажу предмета лізингу.

При цьому відомості про продавця відсутні як в самому тексті договору, так і в додатках.

У п. 5.4 договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

Відповідно до п. 8.8 договору коригування розміру лізингових платежів у випадках передбачених цим договором не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу.

Пунктом 8.12 договору передбачено, що в період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця.

Як вбачається зі змісту вищевказаної норми, а також п. п. 5.4, 8.3, 8.8 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

В п. 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4. договору).

В той же час, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Умовами оспорюваного договору, зокрема, п. п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13 передбачено обов'язок лізингоодержувача сплатити штрафні санкції за невиконання тих чи інших зобов'язань, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін договору.

Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що значна частина умов договору є несправедливими відносно споживача та суперечить загальним принципам, зазначеним у ч. 1 ст. 808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої відповідальності для лізингодавця.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Ураховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Ізясловського районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко