Номер провадження 2/754/634/17
РІШЕННЯ

Іменем України

27 червня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

при секретарі Шевчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі по тексту ПАТ «Універсал Банк») звернулось до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 13.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 061-2914/840-0689, відповідно до п.1.1 якого банк зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти в сумі 119 400, 00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12, 75 % річних (базова процентна ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Підпунктом 1.1.1 кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 38,25 % річних (підвищена процентна ставка). Згідно п.1.2 кредитного договору, строк кредитування встановлено з дати надання кредиту позичальнику по 10.12.2029 року. Відповідно до п.2.12 кредитного договору, 30.06.2008 року банк направив на адресу відповідача повідомлення про те, що починаючи з 15.07.2008 року нарахування процентів за залишком кредиту буде відбуватись у наступних розмірах:

-базова процентна ставка - 13, 75 % річних;

-підвищена процентна ставка - 41,25 % річних.

При цьому позичальник не скористалась своїм правом щодо дострокового повернення суми кредиту у випадку незгоди із новою відсотковою ставкою, яке передбачено п.2.12 кредитного договору.

Як зазначає позивач, банк свої обов`язки за кредитним договором виконав належним чином, в той час, як відповідач свої обов`язки за кредитним договором систематично не виконує, в зв`язку з чим станом на 23.07.2015 року відповідач має заборгованість в розмірі 20 363, 38 доларів США, що за курсом НБУ складає 435 478, 86 грн., яка складається з:

-заборгованості за тілом кредиту в розмірі 19 141, 16 доларів США, що становить 409 341, 21 грн.;

-заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 1 176, 33 долари США, що становить 25 156, 28 грн.;

-заборгованості по підвищеним відсоткам в розмірі 45, 89 долари США, що становить 981, 38 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в загальному розмірі 20 363, 38 доларів США та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн.

Відповідач ОСОБА_1, заперечуючи проти позову, звернулась до суду з зустрічною позовною заявою про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору від 13.12.2007 року недійсним.

Свої вимоги відповідач мотивує тим, що при укладанні кредитного договору банк не дотримав та порушив встановлені імперативні вимоги чинного законодавства України та приписи НБУ України, які визначені законом, як істотні та необхідні для даного виду договорів, а саме:

-не виконав вимоги законодавства про дотримання істотних умов договору щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладання договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду;

-банк в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах.

Як зазначає відповідач, з аналізу матеріалів кредитного договору та додатку № 2 до нього вбачається, що відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:

-не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливі настання валютних ризиків для позичальника;

-не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов»язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення ї у письмовій формі ще до укладення такого договору;

-не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості.

Отже, на думку позивача, оскільки вищевказані обов`язкові відомості не були встановлені та розкриті позивачем у кредитному договорі, кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що про порушення її прав, як споживача фінансових послуг, їй стало відомо після ознайомлення з позовною заявою про стягнення заборгованості та розрахунку до неї, відповідач просить визнати порушеним її право, як споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним кредитний договір № 061-2914/840-0689 від 13.12.2007 року, укладений між нею та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», а також стягнути з позивача на її користь судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення, надавши суду розрахунок заборгованості станом на 26.06.2017 року, згідно якого розмір заборгованості відповідача становить16 223, 35 доларів США. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим, а також звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності до вимог відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову ПАТ «Універсал Банк» заперечували, вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

13.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 061-2914/840-0689 (на придбання майна), відповідно до п.1.1 якого кредитор зобов»язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 119 400, 00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12, 75 % річних (базова процентна ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватись згідно умов цього договору.

Підпунктом 1.1.1. кредитного договору передбачено, що за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 38, 25 % річних (підвищена процентна ставка).

Згідно п.п.1.2, 1.3 кредитного договору, строк кредитування становить період: з дати надання кредитором кредиту позичальнику по 10.12.2029 року включно (що є датою останнього погашення всієї суми кредиту). Строки та терміни надання та погашення кредиту визначаються умовами цього договору. Цільове призначення кредиту: на придбання майна, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-11, 12-13, 14-16).

Відповідно до меморіального ордеру № 0612914USD000133 від 13.12.2007 року, кошти була перераховано відповідачу (а.с.17).

30.06.2008 року позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення про те, що починаючи з 15.07.2008 року нарахування відсотків на залишок її кредиту буде відбуватись за наступних умов:

- базова процентна ставка 13, 75 % річних;

- підвищена процентна ставка (у разі прострочення платежу) 41,25 % (а.с.19, 20, 21).

Згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 23.07.2015 року відповідач має заборгованість в розмірі 20 363, 38 доларів США, яка складається з:

- простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 543, 09 доларів США;

- суми дострокового стягнення кредиту в розмірі 18598, 07 доларів США;

- заборгованості по відсоткам в розмірі 1 176, 33 долари США;

- заборгованості по підвищеним відсоткам в розмірі 45, 89 долари США (а.с.22-25).

В той же час, згідно розрахунку ПАТ «Універсал Банк», наданого під час судового розгляду, станом на 26.06.2017 року відповідач має заборгованість в загальному розмірі 16 223, 35 доларів США, яка складається з:

-сума дострокового стягнення кредиту - 16 125, 34 долари США;

-відсотки в розмірі 98,01 доларів США.

Простроченої заборгованості по кредиту та заборгованості по підвищеним відсоткам відповідач не має (а.с.215-219).

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору, в зв`язку з чим просить стягнути з неї наявну заборгованість. Відповідач, заперечуючи проти позову, просить задовольнити вимоги зустрічного позову, посилаючись на порушення позивачем її прав, як споживача фінансових послуг.

Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, в той час, як наявні підстави для задоволення вимог зустрічного позову, з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.627 та ч.3 ст.1054 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування.

Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на час спірних правовідносин, та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Частинами 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Зазначеними правилами встановлені обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Абзацом 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.12.2015 року по справі було призначено судово-економічну експертизу (а.с.120-121).

Згідно висновку судового експерта ОСОБА_4 за результатами проведення судово-економічної експертизи від 12.12.2016 року, за даними п.1.1 кредитного договору № 061-2914/840-0689 від 13.12.2007 року процентна ставка за користування кредитом становить 12,75 %.

В межах наданих матеріалів, згідно додатку № 2 від 28.09.2007 року «Графік платежів» (т.1 а.с.14-16) до кредитного договору № 061-2914/840-0689 від 13.12.2007 року (т.1 а.с.6-11), реальна процентна ставка становить 14,48 %, абсолютне значення подорожчання кредиту складає 177 706, 69 доларів США.

За результатами експертизи, виходячи з наданих документів та керуючись умовами на момент укладення кредитного договору № 061-2914/840-0689 від 13.12.2007 року встановлено:

-реальна процентна ставка на моменту укладення договору № 061-2914/840-0689 від 13.12.2007 року складає 14,73 % та є вищою від визначених договором реальної процентної ставки та процентів за користування кредитом;

-абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору № 061-2914/840-0689 від 13.12.2007 року складає 178 976, 24 доларів США та є вищим від абсолютного значення подорожчання кредиту, наведеному у додатку № 2 до договору.

В межах наявних матеріалів, оформлення банком інформації про умови кредитування ( в т.ч. перед укладення кредитного договору) та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладення кредитного договору № 061-2914/840-0689 від 13.12.2007 року (т.1 а.с.6-11) виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року та ЗУ «Про захист прав споживачів» (а.с.131-143, 144-149).

Представником позивача надано письмові пояснення, в яких він зазначає про те, що експерт при складанні висновку посилався на додаток № 2 від 28.09.2007 року до кредитного договору № 061-2914/840-0689 від 13.12.2007 року, який банком на дослідження не надавався, що може свідчити про те, що експерт помилково, в зв`язку з великою завантаженістю, використовував матеріали з іншої кредитної справи (а.с.212-214).

Суд не приймає до уваги ці твердження та звертає увагу, що дійсно, висновок експерта містить технічну помилку в написанні дати додатка № 2, але при цьому зазначає аркуші даної справи, що спростовує припущення представника позивача про можливість використання матеріалів іншої кредитної справи при проведенні експертизи. Зазначена технічна помилка не впливає на зміст висновків експерта.

Інші твердження представника позивача в письмових поясненнях також не спростовують висновків експерта. Крім того, суд звертає увагу на те, що представник позивача, заперечуючи проти вказаного висновку, з жодними клопотаннями про виклик та допит експерта, проведення повторної судово-економічної експертизи тощо до суду не звертався, доказів на спростування висновку не надав. Таким чином, у суду немає підстав для сумніву в об`єктивності, всебічності та обгрунтованості виконаної ним експертизи, яку приймає як доказ, наведених позивачем обставин.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів").

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що зустрічний позов у частині вимог про визнання недійсним кредитного договору підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт, що під час укладення договору банк приховав від позичальника дійсний розмір процентної ставки та повну об`єктивну інформацію стосовно кінцевої сукупної вартості кредиту, які не відповідають вказаній у договорі процентній ставці і абсолютному значенню подорожчання кредиту та фактично є завищеними, у зв'язку з чим відповідач була введений в оману ВАТ «Універсал Банк» щодо істотних умов кредитного договору, ціни відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Оскільки суд визнає кредитним договір недійсним, задовольняючи вимоги зустрічного позову в цій частині, то, відповідно, вимоги первісного позову задоволенню не підлягають.

Вимоги відповідача ОСОБА_1 в зустрічному позові про визнання порушеним її прав, як споживача фінансових послуг банку, відповідно ст. 4 ЦПК України, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем у цій частині, з огляду на положення ч. 2 ст. 16 ЦК України, обрано неналежний спосіб захисту.

Що стосується заяви представника позивача про застосування строку позовної давності (а.с.211), то суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частина 1 ст.261 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Так, оспорюваний правочин сторонами було укладено 13.12.2007 року. Загальний строк позовної давності по вимогам про визнання правочину недійсним сплив 13.12.2010 року.

Як зазначає позивач, укладаючи кредитний договір, вона піддалась завірянням працівників банку щодо цілковитої та фактичної відповідності викладених банком в змісті договору даних, відомостей та цифрових показників. Лише після ознайомлення з позовною заявою банку та змістом розрахунку заборгованості вона дізналась про введення її в оману банком при укладанні договору.

Ознайомившись з додатком № 2 до кредитного договору «Графік платежів» та розрахунком заборгованості, наданим позивачем, а також з урахуванням висновку експертизи, суд приходить до висновку про те, що зазначений графік та розрахунок мають ряд відмінностей, в т.ч. і щодо розміру сум, що перешкоджало відповідачу до моменту ознайомлення з розрахунком заборгованості дізнатись про порушення її прав, як споживача кредитних послуг. Доказів того, що подібні розрахунки надавались відповідачу раніше, суду не надано.

Позивачем же також не доведено, що про дійсний розмір процентної ставки, яка відрізняється від зазначеної у договорі, а також абсолютного подорожчання кредиту, відповідач мала змогу дізнатись раніше.

При таких обставинах, суд вважає, що відповідачем ОСОБА_1 строк позовної давності пропущено з поважних причин, а тому поновлює даний строк.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні первісного позову та частково задовольняє зустрічний позов, то, згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стягує з позивача ПАТ «Універсал Банк» на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6300 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 215, 236, 257, 260, 261, 627, 628, 1054, 1055 ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів", Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9, ст.ст. 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір №061-2914/840-0689 від 13 грудня 2007 року укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» та ОСОБА_1.

В іншій частині зустрічних позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6300 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий