АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

20 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 06 вересня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на частку в спільному майні ,-

ВСТАНОВИЛА :

Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06.09.2016 року даний позов задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності: - по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 за кожним; - по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 за кожним; - по 1/2частині автомобіля марки «BMW» модель X5 легковий універсал, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 6890 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 02.11.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у перегляді заочного рішення.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування оскаржуваного нею судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позову яким визнати за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль марки «BMW» модель X5 легковий універсал, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; стягнути з неї грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ; зменшити розмір судового збору що підлягає стягненню з неї на користь позивача. В інший частині рішення суду залишити без змін. Посилається на порушення судом норм процесуального права щодо її повідомлення про судове засідання чим її позбавлено було можливості надати пояснення та докази на їх підтвердження. Вважає,що,розглянувши справу за її відсутності суд неповно з'ясував обставини ,що мають значення для справи та дійшов помилкових висновків ,оскільки не урахував,що квартира у м.Фастові придбана нею за кошти отримані від здійснення підприємницької діяльності й що автомобіль є неподільною річчю і його використання не можливе двома власниками.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4,як представник ОСОБА_1, апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Позивач та його представник адвокат Спис О.І. просили апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного .

Задовольняючи позовні вимоги ,суд вважав встановленим ,що сторонами під час їх шлюбу придбано дві квартири та автомобіль,які є їх спільною сумісною власністю. З огляду на те,що сторони не досягли домовленості щодо розподілу спільного майна,то за кожним з них належить визнати право власності на 1/2 його частину.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.07.1992 року, від шлюбу мають двох повнолітніх доньок. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2015 року.

Під час шлюбу сторін на ім'я відповідачки були придбані : квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; автомобіль марки «BMW» модель X5 легковий універсал, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

За відсутності доказів тому,що зазначене майно придбане за особисті кошти одного з подружжя,суд першої інстанції дійшов вірного висновку ,що воно є спільним сумісним майном подружжя де кожному з них належить 1/2 частина.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги стосовно того,що квартира АДРЕСА_2 як така ,що придбана за кошти отриманні від здійснення відповідачкою підприємницької діяльності, є її приватною особистою власністю, з огляду на те,що судом беззаперечно встановлено,що вказана квартира придбана під час шлюбу ,за письмовою згодою позивача та в інтересах сім'ї і на час її набуття сторони визначили статус квартири як спільне майно подружжя (а.с.229 т.1) .

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У межах даної справи відповідачка із зустрічним позовом не зверталася,а відтак її вимоги викладені в апеляційній скарзі стосовно припинення права власності позивача на частину автомобіля із стягненням з неї на його користь грошової компенсації є безпідставними.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Положення закріпленні у статті 60 СК України містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України).

Такої згоди позивач не надавав.

Відповідач була обізнана про наявність даного спору в суді ,її представник неодноразово знайомилася з матеріалами справи,приймала участь у судовому засіданні,оскаржувала ухвалу суду про відкриття провадження, в порядку встановленому ст..74 ЦПК України відповідачці надсилалися на усі адреси судові повістки,а відтак неявка її та її представника у судове засідання 06.09.2016 року за відсутності заяви про неможливість явки у судове засідання з поважних причин,не перешкоджала розгляду справи.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 753/9691/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1798 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.