Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів згідно договорів про заощадження, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргоюпублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів згідно договорів про заощадження, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 2002 року, вийшовши на пенсію, він користується послугами відповідача. У період 2010-2011 років у відділенні № 16 «ПриватБанк» «Центральне» м. Тернополя він уклав з банком три договори про заощадження власних коштів, які він ніколи, нікому і нікуди не переказував. 27 лютого 2014 року обслуговуючий менеджер ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомила його, що кошти з вказаних вкладів можна зняти. Проте, у березні 2014 року він не зміг зняти свої кошти з вказаних депозитів, менеджери відділення № 16 «ПриватБанк» відповіли, що вони не бачать вказаних депозитів на комп'ютері. Численні усні та письмові його звернення до ПАТ КБ «ПриватБанк» не призвели до отримання ним його коштів.

Зазначав, що такі дії «ПриватБанк» визвали інсульт та різке погіршення стану здоров'я, що призвело і призводить до фізичного та морального страждання.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути на його користь з банку кошти, що належать йому згідно з наступними договорами: договір про заощадження від 24 червня 2010 року № SAMDN8328 (пенсійний накопичувальний); договору про заощадження від 24 червня 2010 року № SAMDN8850; договору про заощадження від 23 грудня 2011 року № SAMDN4595, та відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 5 000 грн.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суми депозиту з нарахованими відсотками у розмірі 15 900 грн, згідно з договором про заощадження від 24 червня 2010 року № SAMDN8328 (пенсійний накопичувальний); та 3 457 доларів США, що еквівалентно сумі у розмірі 75 890 грн 46 коп. за договором про заощадження від 24 червня 2010 року № SАМDК8850, договору про заощадження від 23 грудня 2011 року № SАМDК4595 (Вклад «Стандарт, 12 міс»), а всього 91 790 грн 46 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами установлено, що 24 червня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про заощадження № SAMDN8328 (пенсійний накопичувальний). Згідно з договором, сума вкладу складала 8 000 грн на термін 12 місяців по 24 червня 2011 року включно. Дані кошти повинні були надійти на вклад протягом 4-х місяців з дати підписання договору обома сторонами. У разі ненадходження на вклад обумовленої суми грошових коштів в зазначені терміни, вклад вважався розірваним і мав припинити свою дію. Процентна ставка за вкладом складала 19,75 % річних.

24 червня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про заощадження № SAMDN8850 (вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою). Згідно з договором, клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 1900,00 дол. США на термін 12 місяців по 24 червня 2011 року включно. Процентна ставка по вкладу складає 11 % річних.

Відповідно до п. 6 даного договору у разі, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у п. 1 даного договору.

Згідно з п. 7 договору сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору.

23 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про заощадження № SAMDN4595 (Вклад «Стандарт, 12 міс.»). Згідно з договором, клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 400,00 дол. США на термін 12 місяців до 24 грудня 2012 року включно. Процентна ставка за вкладом складала 8 % річних. У разі, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у п. 1 даного договору. Сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору.

Відповідно до платіжного доручення від 24 червня 2010 року № ОСОБА_3 вніс на рахунок відповідача вклад у розмірі 8 000 грн за договором від 24 червня 2010 року № SAMDN8328.

Як вбачається із клієнтської виписки за договором від 24 червня 2010 року № SAMDN8850, станом на 24 лютого 2011 року на карточці позивача залишок коштів становив 2023,28 дол. США.

Згідно із клієнтською випискою за договором від 23 грудня 2011 року № SAMDN4595, станом на 27 лютого 2014 року залишок коштів на карточці становив 442,77 дол. США.

07 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернувся із письмовою заявою до голови ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій просив забезпечити йому вільний доступ до його збережень, які знаходяться на рахунках згідно з договорами від 24 червня 2010 року № SAMDN8850 та від 24 червня 2010 року № SAMDN8328, оскільки його рахунки заблоковані і він не може ними розпоряджатись.

20 червня 2014 року ОСОБА_3 звернувся із письмовою заявою до керівника відділення № 16 ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Тернополі, у якій просив розірвати договори від 24 червня 2010 року № SAMDN8328 та від 24 червня 2010 року № SAMDN8850 та виплатити суму, що належить йому.

Відповідно до витягу з історії хвороби № 06651 хворого ОСОБА_3, наданого Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею, хворий в період з 25 серпня 2014 року по 09 вересня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в ІІІ неврологічному відділенні ТОККПНЛ з діагнозом - ішемічний інсульт.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 3 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1058 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Зі змісту ч. 1 ст. 1060 ЦК України вбачається, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вирішуючи даний спір.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13, згідно з якою за змістом ст. 526 ЦК України та ст. 1058 ЦК України, яка регулює правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом. У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів, зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Згідно ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Судом встановлено, що позивач після закінчення строку дії договорів звернувся до відповідача із заявою про повернення банківського вкладу та нарахованих за ним відсотків, однак коштів згідно з договорами позивачем отримано не було.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач подав в оригіналі для огляду, як суду першої інстанції (копії містяться на а.с. 3-7), так і апеляційному суду (копії завірені судом і долучені до справи), зокрема, представлені оригінали договору про заощадження від 24 червня 2010 року № SAMDN8328 (пенсійний накопичувальний), договору про заощадження від 24 червня 2010 року № SAMDN8850 (вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою) та договору про заощадження від 23 грудня 2011 року № SAMDN4595 (вклад «Стандарт, 12 міс.»); клієнтська виписка за договором від 24 червня 2010 року № SAMDN8850; клієнтська виписка за договором від 23 грудня 2011 року № SAMDN4595; платіжне доручення від 24 червня 2010 року № , що відповідають вимогам ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних операцій) з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, дійшли правильного висновку про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Аналогічна правова позиція викладена упостанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана