Справа № 464/951/17 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/4351/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення задоволено. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що починаючи з 2005 року по даний час він проживає у спірній квартирі і між ним та ЖБК-209, 08.11.2010 року, востаннє був укладений договір оренди даної квартири, що належала на праві колективної власності ЖБК-209 терміном на 1 рік. Проте, через відсутність заперечень з боку наймодавця він з сімєю продовжував там проживати. У 2016 році вказана квартира, яка перебувала у спільній власності всіх членів ЖБК-209 була приватизована головою та бухгалтером ЖБК-209, які в 2017 році звернулись із позов про виселення. Зазначає, що єдиним документом на підтвердження права власності позивача на спірну квартиру є довідка № 12/09 від 12.09.2016 року яку позивач і треті особи видали самі собі, однак, як вбачається з вказаної довідки така видана 12.09.2016 року, а вказана Постанова № 868 від 17.10.2013 року втратила чинність 01.01.2016 року на підставі Постанови КМ № 1127 від 25.12.2015 року. Також з наведеної довідки вбачається, що рішенням загальних зборів ЖБК-209 № 270716 від 27.07.2016 року надано згоду на оформлення квартири № 3 у будинку № 5 в спільну власність. Таким чином, підставою набуття права власності на спірну квартиру є рішення загальних зборів, яким члени кооперативу надали свою згоду на оформлення квартири № 3 у власність позивача та третіх осіб, але дане рішення відсутнє в матеріалах справи. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_2- ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору оренди спірної квартири закінчився 01 березня 2011 року, сторони не уклали нового договору оренди, а також те, що відповідачами жодних доказів в обґрунтування законності свого проживання у спірній квартирі не надано, і представником відповідача в судовому засіданні визнано факт відсутності у відповідачів юридичних підстав для проживання у спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

За правилами ч. 4 ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо від будь яких осіб, які не є і не були членами його сім»ї.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Право спільної сумісної власності позивачки на спірну квартиру ніким не оспорювалося, реєстрація квартири на праві власності за ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не скасована, не визнана недійсною.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору про оренду квартири від 01.03.2005р., Житлово-будівельний кооператив №209 надав ОСОБА_4 в оренду терміном на один рік квартиру АДРЕСА_3 для проживання в ній сімї орендаря з орендною платою 100 грн. на місяць; відповідно до договору про оренду квартири від 01.03.2006р. ЖБК №209 надав ОСОБА_4 в оренду терміном ще на один рік спірну квартиру з орендною платою 200 грн. на місяць, а договором про оренду квартири від 24.12.2009р. терміном на сім місяців з орендною платою 600 грн. на місяць.

Відповідно до договору про оренду квартири від 08.11.2010р., ЖБК №209 здав в оренду ОСОБА_4 спірну квартиру до 01 березня 2011 року з орендною платою 600 грн. Пунктом 1 даного договору передбачено, що орендар зобовязується повернути дану квартиру ЖБК №209 по закінченню строку оренди в належному стані, а п.3 передбачено, що питання про продовження строку та інші умови оренди за даним договором можуть бути вирішені за взаємною згодою орендодавця та орендаря не пізніше ніж за місяць до завершення строку оренди.

Відповідно до ч.1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався нормами глави 59 ЦК України, яка регулює спірні правовідносини, якими не передбачено пролонгації договору оренди житла після закінчення строку договору, не передбачено такої можливості і договором оренди квартири від 08.11.2010 р.

Як вбачається з листа голови ЖБК №209 від 12.02.2015р. ОСОБА_4 повідомлено про те, що рішенням загальних зборів ЖБК №209 від 11.02.2015р. розірвано з ним договір оренди квартири АДРЕСА_4 з 1 березня 2015 року та запропоновано добровільно звільнити вказану квартиру. Однак, як встановлено судом першої інстанції, спірна квартира відповідачами не звільнена.

Факт тривалого проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_5 не може бути правовою підставою для набуття ними права на користування квартирою.

Відтак, враховуючи те, що строк дії договору про оренду спірної квартири закінчився 01 березня 2011 року, сторони не уклали нового договору оренди, а також те, що відповідачами жодних доказів в обґрунтування законності свого проживання у спірній квартирі не надано, представником відповідача в судовому засіданні визнано той факт, що юридичних підстав для проживання відповідачів у спірній квартирі немає, а також беручи до уваги те, що співвласникам спірної квартири, якими є ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідачами, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які без законних підстав проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про підставність позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою №3 по вул. Скрипника, 5 у м. Львові шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_8