Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С. Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_6, про виділення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_6, та просили: виділити кожному частку із спільного сумісного з ОСОБА_6 майна - квартири АДРЕСА_1 у розмірі по ј кожному з них; визнати право власності за позивачами по ј частці за кожним з них на вказану квартиру; припинити право спільної сумісної власності позивачів ОСОБА_6 на спірну квартиру.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року позов задоволено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення суду першої інстанції визнано неподаною та повернуто заявнику.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу для продовження розгляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи апеляційну скаргу ОСОБА_6 неподаною та повертаючи її останньому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для звільнення заявника від сплати судового збору, а тому останній повинен сплатити судовий збір у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір». Крім того, ОСОБА_6 був належним чином повідомлений про недоліки апеляційної скарги.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Встановлено, що не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу та клопотання про звільнення його від сплати судового збору. На підтвердження заявлених у клопотанні обставин заявник надав відповідні докази (а. с. 151-153).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про звільнення від сплати судового збору відмолено, апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, зокрема надання доказів сплати судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року була направлена заявнику, проте в зв'язку із закінченням терміну зберігання поштові відправлення повернуті до суду, оскільки не були вручені ОСОБА_6 (а. с. 160, 161, 165, 167).

Однак апеляційний суд цим доказам оцінки не надав та помилкового постановив ухвалу про повернення апеляційної скарги заявнику.

Згідно із ч. 2 ст. 297 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених ст. 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення ст. 121 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 121 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Можливість (право) оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення п. 1 ст. 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Положення ст. 121 ЦПК України щодо повернення заяви (апеляційної скарги) застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали про усунення недоліків.

За змістом наведених норм закону повернення заяви (апеляційної скарги) з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, тобто ознайомилась з її змістом, але ухилилась від виконання вимог, вказаних в ухвалі.

Суд відповідно до змісту ч. 1 ст. 73 ЦПК України може продовжити строк, встановлений судом, для вчинення процесуальних дій.

Апеляційний суд зазначене не врахував та, повернувши без належних правових підстав апеляційну скаргу заявнику, порушив його право на судовий захист, оскільки не дав належної правової оцінки доводам останнього, викладеним у заяві про звільнення від сплати судового збору, залишив поза увагою, що повернення апеляційної скарги можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, тобто ознайомилась з її змістом, але ухилилась від виконання вимог, вказаних в ухвалі, проте у матеріалах справи відсутні докази вручення такої ухвали ОСОБА_6

Разом з тим, факт отримання ОСОБА_6 інвалідності, хоча і після подання апеляційної скарги, свідчить про наявність в останнього захворювання та, відповідно, обґрунтованості доводів заявника щодо наявності обставин, що свідчать про тяжкий майновий стан.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 336, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська