Справа № 460/5034/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/5114/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Струс Л.Б., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю:ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів, на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_5, який продовжує навчання в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 15.11.2016 року та до закінчення навчання.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, вирішено стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_2, в користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень, на період його навчання і до закінчення ним навчання, починаючи з 15 листопада 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 640,00 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги матеріальне становище ОСОБА_2, відсутність у нього будь- яких доходів та його безробітність. Також, позивачем не було надано суду жодних допустимих доказів того, що дитина потребує матеріальної допомоги та можливість відповідачем надавати таку. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх сина, дочки регулюються главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов»язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв»язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200,201 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з роз»ясненнями п. п. 17, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обов»язок батьків утримувати повнолітніх сина, дочку, які продовжують навчання після досягнення повноліття( незалежно від форми навчання), виникає за обов»язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв»язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

З копії свідоцтва про народження, серії І-СГ № 094211, виданого 25.12.1998 року, вбачається, що батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, записані ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Згідно з довідкою №296, виданою 31.10.2016 року Державним навчальним закладом «Новояворівське вище професійне училище», син сторін, ОСОБА_5, дійсно навчається в ДНЗ «Новояворівське вище професійне училище» з 01.09.2014 року, термін навчання з 30.06.2017року.

Згідно ч.1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Зважаючи на обов»язок обох батьків матеріально утримувати дітей, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який частково задовольнив позов та визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача у розмірі по 1000.00 грн. щомісячно, та критично оцінює доводи апелянта про те, що позивачка не підтвердила жодними доказами потреби значних коштів на навчання сина та неможливість позивачкою самостійно його утримувати з урахуванням того, що син навчається на бюджетній формі навчання і не потребує коштів на у зв»язку з навчанням, вважаючи, що позивачка сама повинна матеріально утримувати сина, оскільки він не має можливості надавати матеріальну допомогу синові, який навчається.

Відсутність можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому синові, який продовжує навчання і у зв»язку з цим потребує матеріальної допомоги, відповідач мотивує тим, що не працює та неможливістю працевлаштуватися у зв»язку з відсутністю роботи, відсутністю будь яких доходів.

Колегія суддів не вважає, що вищезазначені доводи апелянта є такими, що спростовують висновок суду першої інстанції про стягнення коштів на утримання сина у зв»язку з його навчанням, оскільки відповідач не є інвалідом, і ні за віком, ні за станом здоров»я не є непрацездатним, може бути працевлаштованим та отримувати дохід. Доказів на підтвердження перебування у нього на утриманні інших осіб, а також наявності інших обставини, які мають істотне значення для вирішення спору, відповідач ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, не надав.

Беручи до уваги те, що відповідач, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є інвалідом чи має незадовільний стан здоров'я, що перешкоджає його працевлаштуванню, чи наявності у нього на утриманні інших дітей чи непрацездатних членів сім'ї, доказів того, що він перебуває на обліку в центрі зайнятості, як особа, яка шукає роботу, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про підставність позову ОСОБА_4, оскільки на думку колегії суддів відсутність офіційного, постійного місця роботи не звільняє його від обов»язку по утриманню повнолітнього сина, зважаючи на те, що кожний із батьків несе однаковий обов»язок по утриманню дітей. На думку колегії суддів висновок суду про стягнення кошів на утримання сина сторін достатньо обґрунтований та мотивований.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_4 1000.00 грн. на утримання сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, колегія суддів враховує те, що відповідач добровільно не виконує передбачений законом обовязок по утриманню дитини, яка продовжує навчання, і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, з врахуванням його працездатного віку, можливості працевлаштуватися, стану здоров»я, відсутності інших осіб на його утриманні, і що надання допомоги повнолітньому синові, який навчається та потребує в зв»язку з цим допомоги, є батьківським обов»язком, що передбачений ст. 199 СК України.

З врахуванням вищезазначених обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову і правильно визначив розмір аліментів з урахуванням встановлених обставин, а доводи апелянта щодо неспроможності надавати синові кошти у зв»язку з його навчанням, оскільки він не працює, не має іншого доходу, а відтак не має обов»язку надавати кошти на утримання повнолітньому синові у зв»язку з її навчанням, є безпідставними та необгрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки відповідач не є інвалідом, є особою працездатного віку, однак, як ствердив в суді апеляційної інстанції, ніде не працює у зв»язку з неможливістю знайти роботу, за станом здоров»я не має протипоказань щодо праці, а відтак, має можливість, за бажанням, працевлаштуватися, навіть і неофіційно, та надавати матеріальну допомогу синові, який її потребує у зв»язку з навчанням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Струс Л.Б.

ОСОБА_6