Справа № 204/84/17
Провадження № 2/204/547/17 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання недійсним договору,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просив: визнати недійсним додаток № 1 до додаткового договору про внесення змін № 1 від 26 липня 2013 року до Кредитного договору № 8/2005/840-К/074-Н від 03.08.2005 року, що було укладено між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2; визнати неправомірними дії Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», щодо нарахування з травня 2007 року плати за управління кредитом та зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» перенаправити (перерозподілити) грошові кошти у розмірі 4183,20 доларів США (платежі, що були сплачені ОСОБА_1 як плата за управління кредитом (п. 1.3.7. кредитного договору) на погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам на виконання умов кредитного договору, що було укладено між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2; визнати неправомірними дії Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», щодо обчислення та нарахування пені у доларах США по Кредитному договору 8/2005/840-К/074-Н від 03 серпня 2005 року та заборонити відповідачу вчинювати певні дії, а саме: обчислювати та нараховувати в подальшому пеню, передбачену п. 5.2. в доларах США по вищевказаному кредитному договору. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 03.08.2005 року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено Кредитний договір № 8/2004/840-К/074-Н. 26 липня 2013 року було укладений додатковий договір про внесення змін і доповнень № 1 до вищевказаного кредитного договору та викладено графік платежів у новій редакції. Він вважає, що вищевказаний додатковий договір про внесення змін і доповнень № 1 до вищевказаного кредитного договору та графік платежів до нього є недійсними. Так, споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товару (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, тому для споживача існує ризик помилкового чи навіть унаслідок уведення в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Проте, відповідач, всупереч чинним нормам Закону, не надав йому в письмовій формі інформацію, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів», під час укладення додаткового договору від 26 липня 2013 року про внесення змін № 1 до кредитного договору. У пункті 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту визначено вимоги, щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору. У підпункті 3.1. Правил зазначено, що Банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. Вказане положення не було виконано Банком. Відповідно до підпункту 3.2. Правил, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Вказаний обовязок Банком не виконано. Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі то відсутні підстави вважати, що додатковий договір та додаток № 1 до нього (графік платежів) відповідає вимогам чинного законодавства України. Крім того, у діях Банку щодо приховування від Позичальника дійсної вартості кредиту вбачаються ознаки нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька діяльність проявляється в тому, що Додаток № 1 до додаткового договору не відповідає умовам даного договору, а саме в п. 2.2.4 даного договору вказано, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за методом факт/360, тобто із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році. Проте, якщо порахувати самостійно відсотки відповідно до умов договору, то виходять зовсім інші відсотки. Тому, фактично, Банк свідомо нараховує неправомірні відсотки, що фактично свідчить про нечесну підприємницьку діяльність з боку Банку, що є підставою для задоволення позовних вимог про визнання недійсними як додаткового договору до кредитного договору, так і графіку платежів до нього.

В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше його представник ОСОБА_3 надав суду заяву, в якій просив розглянути дану справу без його участі та зазначив, що підтримує позовні вимоги позивача в повному обсязі і просив задовольнити їх в повному обсязі. Також зазначив, що про порушення прав позивача стало відомо лише в 2016 році.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомив. Раніше надав суду письмові заперечення та клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача, в яких просив відмовити позивачу в задоволенні його вимог в повному обсязі. При цьому, вказав, що зміст правочину не суперечить Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивач у своїй заяві звертає увагу суду на те, що кредитний договір порушує його права. З позивачем категорично не можна погодитись, оскільки зобовязання Банку щодо надання кредитних коштів виконано в повному обсязі (кредитні кошти були надані Позичальнику), даний факт жодною стороною не оспорюється. Позивач наголошує на тому, що кредитний договір - є споживчим договором. Але ж, укладений між сторонами кредитний договір є - цільовим, під заставу нерухомості. Це також підтверджується тим, що згідно п. 2.1 кредитного договору, в якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів передбачених кредитним договором, а також можливих штрафних санкцій, Позичальник укладає з Банком у зазначені нижче строки договір іпотеки квартири. Позивач також посилається на необізнаність. Проте, кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання кредитного договору. Таким чином, підписанням як кредитного договору, так і додаткового договору про внесення змін до кредитного договору позичальник підтверджує своє ознайомлення із умовами договору та висловлює згоду на такі умови. Позивач погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували. Позивача не примушували та не нав'язували йому своїх послуг та не вимагали укладення договору. Це була особиста ініціатива позивача. Тому, його посилання на те, що «при укладанні кредитного договору не надали письмової інформації про умови кредитування, а також орієнтовної сукупності вартості кредиту», є безпідставними та необґрунтованими, так як на спростування цих доводів відповідач надав анкету-заяву Клієнта, що містяться в матеріалах справи, які підтверджують факт ознайомлення позивача з умовами кредитування. Окрім того, позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою заяву на отримання кредитних коштів, як те передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте вказаних дій не вчинив. Також, позивач посилається на те, що у додатковому договорі від 26 липня 2013 року про внесення змін до кредитного договору, не були зазначені такі відомості як: значення процентної ставки; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку тощо. Проте, відповідно до п. 2.1 Додаткового договору про внесення змін № 1 до Кредитного договору, на період з дня підписання сторонами Додаткового договору до повного виконання Позичальником Боргових зобовязань за кредитним договором та за умови належного їх виконання, для розрахунку процентів за користування кредитом встановлюється фіксована процентна ставка у наступному розмірі, де визначається, що стандартна процентна ставка становить - 14,16%. Згідно з п. 2.1.1 Додаткового договору, у разі невиконання та/або неналежного виконання Позичальником умов Кредитного договору та/або договору забезпечення та/або умов цього Додаткового договору. Сторони домовилися, що Банк, в порядку встановленому додатковим договором, має право для розрахунку плати за користування кредитними коштами застосовувати Стандартну процентну ставку 1 у розмірі: Стандартна процентна ставка + 4% річних. Відповідно до 2.2.4 Додаткового договору, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється за методом факт/360, тобто із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році. Проценти нараховуються на фактичний залишок заборгованості за Кредитом, починаючи з дня фактичного отримання Кредиту та закінчуючи днем, що передує фактичному поверненню його Позичальником. Зобовязання по сплаті процентів визначаються/включаються Графіком платежів. Стосовно переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, то згідно п. 2.2.10 Додаткового договору з дня укладання та підписання сторонами цього Додаткового договору нарахування комісій, що передбаченими умовами Кредитного договору припиняється. Позивач посилається на те, що в Кредитному договорі не вказано сукупної вартості кредиту для споживача. Формулювання п. 2 абз. З ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно детального розпису загальної вартості кредиту в договорі є абсолютно оціночною категорією, яка не деталізована законом, а тому не можна зробити однозначних висновків щодо його дотримання/недотримання при укладенні договору. Натомість, Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Невикладення якихось умов у договорі ніяким чином не означає, що на правовідносини, які склалися між сторонами не розповсюджуються регулятивні норми діючого законодавства України. Оспорюваний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства. Невірним є твердження про те, що зміст Кредитного договору суперечить чинному законодавству. У Законі України «Про захист прав споживачів» чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Тобто, Позивачеві, були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах. Стосовно нарахування комісії (плати) за управління кредитом, то відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії, або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. З огляду на норму Закону та положення договору, посилання позивача за позовом безпідставними в частині зазначення комісії в кредитному договорі. Щодо нарахування пені в доларах США, то згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. При цьому, відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, вже починаючи з серпня 2005 року позивач, який звертається до суду за захистом своїх прав як споживача, фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Тобто, починаючи з 2008 року по сьогоднішній день строк позовної давності, щодо захисту прав споживачів шляхом визнання частково недійсним Кредитного договору № 8/2008/840-К/074-Н від 03.08.2005 року сплив. Що стосується позовних вимог стосовно захисту прав споживачів, шляхом визнання недійсним додатку № 1 до додаткового договору вищевказаного кредитного договору, то строк позовної давності сплив в липні 2016 року. Позивач, в свою чергу, звернувся до суду за захистом своїх прав лише в 2017 році, тобто майже через 12 (одинадцять) років після укладання вказаного кредитного договору та через 6 (шість) місяців після укладання додаткового договору.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам.

В судовому засіданні було встановлено, що 03 серпня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», в особі відділення № 5 ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровське РУ, правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 8/2005/840-К/074-Н (а.с.8-11).

Згідно умов кредитного договору, банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 28000,00 доларів США.

Відповідно до п. 3.1.1 Кредитного договору, видача кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у іноземній валюті - доларах США.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, ОСОБА_1 була отримана грошова сума у розмірі визначеному кредитним договором, що не заперечувалося стороною позивача.

Згідно розділу 3 Кредитного договору, позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.п.1.3.1, 1.3.2 цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № 6501 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сумі мінімального платежу складає 360,42 доларів США. Кінцевий термін повернення кредиту 01 серпня 2025 року. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360), при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

В забезпечення виконання зобовязань позивачем перед відповідачем за Кредитним договором № 8/2005/840-К/074-Н від 03.08.2005 року, 03 серпня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», в особі відділення № 5 ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровське РУ, правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки № 074/Н, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 2035 (а.с.73-76).

Крім того, 26 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений Додатковий договір про внесення змін № 1 до Кредитного договору № 8/2005/840-К/074-Н від 03.08.2005 року, яким, зокрема, були внесені зміни в графік повернення кредиту та змінена відсоткова ставка (а.с.12-18).

Вищевказані обставини не оспорювалися та були визнані сторонами у справі. А тому, доказуванню вищевказані обставини не підлягають на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивач вважає Додаток № 1 до вищевказаного додаткового договору таким, що суперечить чинному законодавству, дії Банку щодо нарахування з травня 2007 року плати за управління кредитом, а також обчислення та нарахування Банком пені у доларах США по Кредитному договору 8/2005/840-К/074-Н від 03 серпня 2005 року неправомірними.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, саме в момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України, у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики, що передбачено ст. 1046 ЦК України.

Суд прийшов до висновку, що між Банком та позивачем укладено кредитний договір у письмовій формі, відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Кредитний договір № 8/2005/840-К/074-Н від 03.08.2005 року був особисто підписаний позивачем і цього факту він та його представник не заперечували. Пунктом 1.2. розділу 1 цього договору передбачено, що Банк надає кредит позивачу для придбання квартири АДРЕСА_1. Судом також встановлено і не ким не оспорюється, що банк перерахував на позичковий рахунок позивача обумовлену в кредитному договорі грошову суму. Розділ 1 Кредитного договору № 8/2005/840-К/074-Н від 03.08.2005 року містить істотні умови договору, підписаний сторонами та скріплений печаткою Банка. Таким чином, Позичальник був належним чином ознайомлений з умовами підписання кредитного договору та погодився на такі умови, про що свідчить підпис позивача на кожному аркуші кредитного договору, а також додаткового договору до кредитного договору.

Посилання позивача та його представника на те, що Банк зобов'язаний перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», який на час укладання Кредитного договору № 8/2005/840-К/074-Н від 03.08.2005 року - такої вимоги не мав. Тому, посилання на дані вимоги є необґрунтованими, оскільки Закон не має зворотної сили в часі.

Крім того, доводи позивача та його представника, що відповідачем не надана інформація про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки та перелік і розмір всіх комісій, не відповідає матеріалам справи, оскільки додаток до договору у вигляді графіку платежів визначено щомісячний платіж за кредитним договором, суму погашення основної суми кредиту та суму процентів за користування кредитом щомісяця.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

А згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 9 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія).

Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На цей час законодавчо не встановлені межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція надання банком кредиту в іноземній валюті не потребувала індивідуальної ліцензії.

Так, Банк має наступні документи на проведення валютно-кредитних операцій з іноземною валютою: Банківську ліцензію № 21 від 23.08.2002 року та відповідні Дозволи з додатками до них (а.с.101-114).

Таким чином, твердження позивача щодо порушення Банком його законних прав і інтересів при укладанні кредитного договору та додаткового договору до нього, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки Банк на час надання кредиту в іноземній валюті мав і на цей час має відповідну ліцензію на здійснення кредитування в іноземній валюті, а тому укладення кредитного договору в іноземній валюті і здійснення розрахунків в іноземній валюті на день укладення кредитного договору не суперечило діючому на той час законодавству і Цивільному кодексу України.

Тому, суд вважає, що на момент укладення договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Крім того, на протязі тривалого часу позивач сплачував всі передбачені договором платежі, що свідчить про те, що він був знайомий з усіма умовами цих договорів і добровільно погодився їх виконувати, у звязку з чим сплачував передбачені суми коштів.

Подальші послідовні та узгоджені дії позивача, який отримав кредит ще у серпні 2005 року, а до суду звернулася лише в січні 2017 року, свідчать про визнання ним кредитного договору, як такого, що відповідає вимогам закону та його волевиявленню.

При цьому, представником відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, що заслуговує на увагу та підлягає задоволенню.

Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представник відповідачки просив застосувати строк позовної давності для звернення до суду та відмовити позивачу у звязку із пропуском строку звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом.

Судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду, а тому, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог, оскільки починаючи з 2008 року по сьогоднішній день строк позовної давності, щодо захисту прав споживачів шляхом визнання частково недійсним Кредитного договору № 8/2008/840-К/074-Н від 03.08.2005 року сплив. Що стосується позовних вимог стосовно захисту прав споживачів, шляхом визнання недійсним додатку № 1 до додаткового договору вищевказаного кредитного договору, то строк позовної давності по цим вимогам сплив в липні 2016 року.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише в грудні 2016 року (направлена поштою), тобто через більше ніж одинадцять років від дня укладання основного кредитного договору та через три з половиною роки від дня укладання додаткового договору.

Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а доказів поважності пропуску цього строку ним суду не надано.

Посилання же представника позивача на те, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише в 2016 році, є необґрунтованими та безпідставними, спростовуються вищевказаними обставинами та матеріалами справи.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 6, 15, 16, 192, 203, 215, 216, 227, 229, 231, 256-258, 261, 267, 321, 524, 627, 629, 1056-1, 1057-1 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, ст. ст. 10, 11, 57-61, 179, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання недійсним договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова