Справа № 336/531/17
№ провадження 2/323/377/17
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

04.10.2017 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Мінаєва М.М,

секретаря - Тахтаул А.Л.,

за участю

представника позивача - Нечета О.О.,

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.05.2007 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків. У зв'язку з цим, станом на 03.11.2016 р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 16113,69 грн., в тому числі 391,86 грн. основної суми кредиту, 11178,32 грн. процентів за користування кредитом, 3300,00 грн. пені та комісії, 1243,51 грн. штрафу. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Представник позивача Нечет О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Крім того, позивачем надані були також додаткові пояснення по суті позовних вимог, в яких викладено обґрунтування нарахування заборгованості за процентними ставками, які збільшувались після використання відповідачем кредитних коштів.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги визнали частково, а саме в частині основної суми кредиту та процентів за користування ним, розрахованих за ставкою 30,00% річних. Проти стягнення штрафу та пені заперечували, пославшись на сплив позовної давності, а проти стягнення комісії - з тих підстав, що вона не передбачена умовами кредитування.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти.

Позивач, здійснюючи банківську діяльність, затвердив Умови та Правила надання банківських послуг, на підставі яких пропонував клієнтам платіжні карти та інші банківські послуги, зазначені у Заяві та у Пам'ятці Клієнта. У преамбулі зазначених Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що вони разом з із заявою, Пам'яткою клієнта та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг (далі - Умови та Правила та/або Договір).

Затвердженням Умов та Правил позивач в порядку ст. 641 ЦК України зробив публічну оферту на укладення договору банківських послуг для необмеженого кола осіб.

Відповідно до п. п. 2.1, 3.1-3.3 Умов та Правил, дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування Карт. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. Випуск Карти та відкриття Рахунку Карти здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, вказана у розділі заяви «Відмітки банку».

Судом встановлено, що 03.05.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

11.03.2014 року позивач в односторонньому порядку зменшив кредитний ліміт до 400,00 грн.

Факт виникнення між позивачем та відповідачам кредитних відносин підтверджується матеріалами справи та відповідачем не оспорюється.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Як випливає з виписки про рух коштів з рахунку відповідача (а.с. 68-73), починаючи з 25.08.2012 року відповідач почав використовувати кредитні кошти в межах встановленого позивачем кредитного ліміту, а також періодично поповнював кредитний рахунок шляхом внесення готівки через термінали самообслуговування.

Останній раз відповідач здійснив поповнення кредитного рахунку 08.02.2014 року на суму 300,00 грн., після чого жодної дії як щодо використання кредитних коштів, так і щодо погашення заборгованості, відповідач не вчинив.

Оскільки відповідач не оспорює розмір заборгованості з повернення основної суми кредиту в сумі 391,86 грн., суд на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважає цю обставину такою, що не підлягає доказуванню та є встановленою.

Стосовно заборгованості по процентах за користування кредитом суд вважає, що заявлена позивачем сума у розмірі 11178,32 грн. є необґрунтованою з огляду на таке.

До лютого 2014 року відповідач активно користувався кредитними коштами, в тому числі вносив певні платежі на картковий рахунок, які зараховувались позивачем в рахунок погашення заборгованості по основній сумі кредиту та процентам за користування ним.

Після внесення відповідачем останнього у часі платежу на кредитний рахунок, станом на 28.02.2014 року прострочена заборгованість відповідача щодо повернення основної суми кредиту складала 253,23 грн., поточна заборгованість щодо основної суми кредиту - 138,63 грн. (а всього - 391,86 грн.). Заборгованість по сплаті процентів за користування станом на 28.02.2014 року складала 32,44 грн., про що зазначив позивач у власному розрахунку позовних вимог.

Виходячи з процентної ставки, яка була узгоджена сторонами станом на час виникнення остаточної заборгованості, - 30% річних, за період з 08.02.2014 року по 30.11.2016 року (дату, станом яку заявлені позовні вимоги) сума процентів за користування кредитом накопичувальним підсумком становить 333,20 грн. ((391,86 грн. х 30 /100) х 34 місяці).

В подальшому, з 01.09.2014 року та з 10.04.2015 року, позивач підвищив процентну ставку за кредитами такого типу до 34,8% річних та 43,2%річних відповідно. Однак нарахування заборгованості зі сплати процентів за цими ставками щодо тіла кредиту, отриманого відповідачем до їх підвищення, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Крім того, сам позивач у повідомленнях про підвищення процентної ставки зазначив, що вони застосовуються до коштів, знятих для використання після 01.09.2014 року та з 10.04.2015 року відповідно.

Представник позивача не зміг пояснити, яким чином був зроблений розрахунок заборгованості на суму 11178,32 грн.

З огляду на це, вимоги про стягнення процентів можуть бути задоволені лише частково - на суму 333,20 грн.

Крім того, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 1243,00 грн. не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Як випливає з виписки з карткового рахунку відповідача, останній платіж за Кредитним договором був сплачений 08.02.2014 року.

За змістом Умов та Правил кредитування, щомісячний платіж відповідач мав сплачувати не пізніше 25-го числа кожного місяця. Оскільки черговий платіж, який мав був внесений до 25.02.2014 року, відповідач не вніс, строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки в силу вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України сплинув через рік, тобто 25.02.2015 року. Оскільки позов поданий лише у січні 2017 року, а відповідач заперечував проти стягнення з неї цього штрафу саме з посиланням на сплив позовної давності, ці вимоги не можуть бути задоволені.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми в розмірі 3300,00 грн., суд виходить з такого.

В позовній заяві не зазначено, яким пунктом Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, передбачено нарахування та стягнення комісії у розмірі 100,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача послався на те, що мова йде саме про стягнення комісії на підставі п. 2.1.1.12.8 вказаного документу, де дійсно передбачено, що банк отримує комісію за обслуговування відповідно до Тарифів (Пам'ятки клієнта, Довідкою про умови кредитування), якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13 цих Умов.

Водночас до позовної заяви додана Довідка про умови кредитування, яка не містить такої комісії. Умови та Правила надання банківських послуг, актуальні на час отримання відповідачем кредитної картки, а так само на час виникнення остаточної заборгованості, які розміщені на офіційній сторінці позивача в Інтернеті, також немає відомостей про щомісячну комісію в розмірі 100,00 грн.

Крім того, в тексті позовної заяви зазначено про заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3300,00 грн., а у розрахунку - що це сума власне комісії. Усунути цю розбіжність під час судового розгляду не виявилось можливим, оскільки представник позивача не зміг надати пояснень про те, яка насправді правова природа цієї суми у розрахунку позовних вимог.

Суд бере також до уваги, що згідно виписки про рух коштів по кредитному рахунку відповідача, з цього рахунку щомісяця, починаючи з моменту виникнення заборгованості, списувалась сума штрафу за прострочку по кредиту у розмірі 100,00 грн. (як наприклад 31.01.2016. 28.02.2016, 31.03.2016 року), а починаючи з 30.04.2016 року - пеня за прострочку по кредиту на суму понад 100,00 грн. - також у розмірі 100,00 грн.

Таким чином, щомісячні нарахування у розмірі 100,00 грн. у різних документах позивача зазначаються як різні за своєю правовою природою грошові зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Оскільки позивач як у позові, так під час судового засідання наполягав, що це є комісією, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині через те, що позивачем не доведено, що ця комісія була передбачена умовами договору між сторонами, а також те, за яку саме послугу нараховувалась ця комісія. Також суд звертає увагу, що комісія за певну послугу банку зазвичай нараховується незалежно від наявності заборгованості і не є формою цивільно-правової відповідальності. В даному ж випадку, як свідчить розрахунок позовних вимог, позивач почав нараховувати так звану комісію лише з січня 2014 року - періоду, коли почала формуватися заборгованість відповідача, тобто явно має характер цивільно-правової санкції за порушення договірних зобов'язань, що не передбачено чинним законодавством України.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України, керуючись ст. ст. 1, 8, 88, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (р/рахунок № 3111 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором від 03.05.2012 року станом на 30.11.2016 року у розмірі 725,06 грн. (сімсот двадцять п'ять грн. 06 коп.), в тому числі 391,86 грн. основної суми кредиту, 333,20 грн. процентів за користування кредитом.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (р/рахунок № 3111 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, ) судовий збір у розмірі 72,00 грн.

Повний текст складений 09.10.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Запорізької області через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв