Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 426/6822/17
Провадження № 22ц/782/682/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів Орлова І.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 28 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину,

встановив

04 квітня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки ОСОБА_2, яка є його матір'ю, аліментів на своє утримання в розмірі 500 гривень щомісячно на період навчання у вищому навчальному закладі.

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалась на те, що не має можливості утримувати повнолітнього сина, оскільки в неї на утриманні знаходиться малолітня дитина.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 28 липня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти на його утримання у розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду 04 квітня 2017 року, до закінчення денної форми навчання в Харківському національному економічному університеті імені ОСОБА_4 терміном до 30 червня 2020 року, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

Відповідачка просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідачка, участь якої забезпечено в режимі відеоконференції, підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, але його неявка відповідно до частини 1 статті 305 Цивільного процесуального кодексу України не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що позивач завчасно, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та надав суду письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, відповідачку, перевіривши матеріали справи та надавши оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є матірю позивача ОСОБА_3, який народився 16 лютого 1999 року та на момент розгляду справи досяг віку 18 років. Шлюб батьків позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано в 2013 році. Позивач після розірвання шлюбу проживав з батьком. На утримання позивача до досягнення ним повноліття з матері ОСОБА_2 на користь батька ОСОБА_5 на підставі рішення суду стягувались аліменти у розмірі 500 грн. щомісячно.

В 2017 році позивач поступив до Харківського національного економічного університету імені ОСОБА_4, де навчається на першому курсі, за державним замовленням, денної форми навчання, зі строком навчання до 30 червня 2020 року.

Відповідачка ОСОБА_2 працює в Дочірньому підприємстві медичного науково-практичного обєднання «Медбуд» на посаді сестри медичного лікувального відділення поліклініки.

22 березня 2017 року відповідачка ОСОБА_2 народила дитину, у звязку з чим з 05 червня 2017 року по 22 березня 2020 року перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на період навчання потребує матеріальної допомоги батьків, а тому вважав можливим стягнути з відповідачки аліменти у заявленому в позові розмірі на підставі статті 199 Сімейного кодексу України.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про спроможність відповідачки сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, оскільки він не ґрунтується на доказах, а також зроблений, виходячи з помилкового тлумачення норми матеріального права, яка пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей на період їх навчання із можливістю надавати таку матеріальну допомогу. Тобто, судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення на підставі пункту 4 частини 1 статті 309 Цивільного процесуального кодексу України і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Апеляційний суд не ставить під сумнів той факт, що позивач потребує матеріальної допомоги батьків на час навчання. Але ця обставина сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, оскільки позов про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, підлягає задоволенню виключно у тому випадку, якщо судом буде встановлено, що батьки мають реальну можливість надавати таку допомогу у вигляді щомісячних аліментів.

В статті 199 Сімейного кодексу України прямо зазначено про те, що батьки зобов'язані утримувати дитину, яка продовжує навчання, до досягнення нею віку двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Наявними у справі письмовими доказами підтверджується, що відповідачка в період з 16 січня 2017 року по 21 травня 2017 року перебувала в допологовій та післяпологовій відпустці, а з 05 червня 2017 року по 22 березня 2020 року вона перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною, народженою 22 березня 2017 року, до досягнення дитиною трирічного віку (а.с.68,88).

Зазначена обставина переконливо свідчить про те, що на момент звернення позивача до суду та на момент розгляду справи відповідачка не мала та не має можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, оскільки вона не працює.

Апеляційний суд вважає неприйнятним довід позивача, викладений в письмових запереченнях на апеляційну скаргу, про те, що відповідачка не надала жодного доказу на підтвердження своїх доходів. Свій висновок суд обґрунтовує наступним.

Виходячи з норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, а також з норм процесуального права, саме на позивачеві, в даному випадку лежить, обовязок доведення можливостей відповідачки надавати йому матеріальну допомогу. Проте позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про спроможність відповідачки сплачувати аліменти у заявленому ним розмірі. Докази, якими обґрунтований позов, доводять лише потребу позивача, який продовжує навчання, в допомозі матері, проте, жодним чином не свідчать про реальну можливість відповідачки надавати таку допомогу.

Разом з тим, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції в порушення статті 60 Цивільного процесуального кодексу України належним чином доводів сторін не перевірив та не з'ясував, чи спроможна відповідачка надавати матеріальну допомогу повнолітньому синові. В матеріалах справи відсутні будь-які документи на підтвердження матеріального становища сторін. Тим самим суд першої інстанції не виконав встановленого статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України процесуального обов'язку сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, не зважаючи на те, що зобов'язаний був, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створити необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.

У зв'язку з цим апеляційний суд під час апеляційного розгляду справи відповідно до припису частини 2 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України, з метою усунення неповноти судового розгляду та забезпечення процесуальних прав сторін, витребував за клопотанням відповідачки офіційну інформацію про її доходи за 2016-2017 роки. Тим самим суд перевірив доводи позивача, які він виклав в запереченнях на апеляційну скаргу, про те, що відповідачка, крім заробітної плати, має дохід у вигляді орендної плати за землю, оскільки вона є власницею земельної ділянки (паю). З цього приводу суд зазначає наступне.

Відомості про доходи відповідачки підтверджені витягом з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків Державної фіскальної служби України (а.с.186-187, 195-196).

За інформацією Державної фіскальної служби України дохід відповідачки за 2016 рік склав 74567,79 грн., з яких: 8266,35 грн. - орендна плата за землю, 66301,44 грн. - заробітна плата. Після сплати до бюджету всіх обовязкових платежів з доходу фактично отриманий відповідачкою дохід склав 61145,69 грн. В перерахунку на щомісячний дохід він склав 5095,47 грн. (61145,69 грн. : 12 місяців).

Однак, отримані відповідачкою доходи в 2016 році не можуть бути враховані при вирішенні справи, оскільки цей дохід був отриманий в період неповноліття позивача, до його вступу до вищого навчального закладу.

Дохід відповідачки в 2017 році склав 57488,51 грн., з яких: 40955,80 грн. - соціальні виплати у звязку з вагітністю та пологами та утримання дитини, 16532,71 грн. - орендна плата за землю.

Соціальні виплати не можуть бути враховані судом для визначення доходу, з якого можуть бути стягнуті аліменти, оскільки їх цільове призначення - соціальна допомога по вагітності та пологах, а також на утримання новонародженої дитини. На такі види доходу законом заборонено звертати стягнення, у тому числі по аліментам (стаття 73 Закону України "Про виконавче провадження").

Після сплати до бюджету всіх обовязкових платежів з доходу від оренди землі фактично отриманий відповідачкою дохід склав 13556,82 грн. (16532,71 грн. 2975,89 грн.). Це єдиний дохід, який відповідачка отримала в поточному році та який не є постійним, а має разовий характер. В перерахунку на щомісячний дохід він становить 1232,43 грн. (13556,82 грн. : 11 місяців). Такий розмір доходу на 40% менше встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати, який на момент розгляду справи становить 3200 грн.

З вказаних вище підстав апеляційний суд приходить до висновку про те, що на момент вирішення справи відповідачка не має можливості надавати відповідачу матеріальну допомогу, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд зауважує, що позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду з аналогічним позовом, якщо зміниться майновий стан відповідачки.

Підсумовуючи наведене, керуючись пунктом 2 частини 1 статті 307, пунктами 3,4 частини 1, пункту 4 частини 1 статті 309, статтями 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 28 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Орлов І.В.

ОСОБА_6