Справа № 127/8596/15-ц Провадження № 22-ц/772/2482/2017Головуючий в суді першої інстанції Жмудь О. О.
Категорія 55Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Рибчинського В.П., Зайцева А.Ю., з участю секретаря судового засідання Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Фірма Меблі» про стягнення заборгованості по заробітній платі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року, -

встановила:

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з цим позовом, вказуючи, що з 10 грудня 2003 року по 10 червня 2012 року працював на приватному підприємстві «Фірма Меблі» (далі ПП «Фірма Меблі»), при звільненні з ним не був проведений повний розрахунок, у зв'язку з чим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2014 року, яке згідно з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області набрало законної сили 10 листопада 2014 року, з ПП «Фірма Меблі» на його користь стягнуто 23 457 грн 46 к. за затримку виплати заборгованості по заробітній платі за період з 05 червня 2013 року по 05 червня 2014 року. 30 березня 2015 року позивач отримав кошти у сумі 23 457,46 гривень, але оскільки ця сума не відповідала сумі середнього заробітку по день фактичного розрахунку, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з ПП «Фірма Меблі» на його користь 111267 грн 86 к. за затримку розрахунку по заробітній платі у період з 06 червня 2014 року по 28 серпня 2017 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2013 року, яке згідно з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області набрало законної сили 26 грудня 20123 року, стягнуто з ПП «Фірма Меблі» на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в розмірі 5142 грн 00 к., середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки і за весь час затримки заробітної плати на загальну суму 24 464 грн 00 к.

Рішенням цього ж суду від 07 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області 10 листопада 2014 року, з ПП «Фірма Меблі» на користь ОСОБА_2 стягнуто 23457 грн 46 к. середнього заробітку за час затримки розрахунку з 05 червня 2013 року по 5 червня 2014 року. Зокрема цим рішенням встановлено, що згідно з платіжними дорученнями від 08 травня 2014 року № 89 та 10 червня 2014 року № 208 ПП «Фірма Меблі» сплачено ОСОБА_2, відповідно 10000 грн 00 к. та 22 667 грн 50 к. на погашення боргу за рішенням суду від 05 червня 2013 року.

Кошти присуджені цим рішенням виплачені ОСОБА_2 30 березня 2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Ч. 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз норми ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України вказує на те, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 29 січня 2014 року, справа № 6-144ц13).

Оскільки належні ОСОБА_2 при звільненні суми, встановленні рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2013 року, повністю виплачені 10 червня 2014 року (день фактичного розрахунку), то саме по цю дату у нього виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яке було реалізоване рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 жовтня 2014 року, то суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що стягнуті за рішенням 10 червня 2014 року кошти фактично не були виплачені до 30 березня 2015 року, а тому між сторонами продовжували існувати трудові правовідносини, тому що закон пов'язує право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку з обов'язком власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові суми належні саме на день звільнення, яким за змістом ст. 47 КЗпП України у взаємозв'язку зі ст. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України № 58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, є день, що зазначений у трудовій книжці працівника (за умови, що його не було поновлено на роботі у встановленому законом порядку).

Крім того, суд першої інстанції як додаткову підставу відмови у позові зазначив пропущення позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, пов'язавши початок перебігу цього строку з датою фактичного розрахунку (виплатою належних ОСОБА_2 сум при звільненні) - 10 червня 2014 року.

Разом з цим за змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

При цьому суд першої інстанції установив відсутність підстав для стягнення середнього заробітку позивача після здійснення з ним остаточного розрахунку - 10 червня 2014 року, а відтак і порушення його прав чи законних інтересів відповідачем.

Таким чином, хоча суд і помилково послався у рішенні на сплив передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду, як на підставу для відмови у позові, однак правильно вирішив спір, а з урахуванням того, що внаслідок ухвалення колегією суддів свого рішення результат по суті спору не зміниться, рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ А.Ю. Зайцев

/підпис/ В.П. Рибчинський

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк