Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 433/793/17
Провадження № 22ц/782/613/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів Лозко Ю.П., Орлова І.В.,

за участю секретаря судового засідання Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 27 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а:

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири за адресою: м. Луганськ, 9-й кварталАДРЕСА_1, після померлої 10 листопада 1995 року ОСОБА_4.

В обгрунтування позову зазначила, що 10 листопада 1995 року померла ОСОБА_4. Після її смерті відкрилася спадщина на 1/6 частину квартири, розташованої за адресою: м. Луганськ, 9-й кварталАДРЕСА_1. Крім ОСОБА_4 власниками вказаної квартири є позивач та її доньки: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та її колишній чоловік ОСОБА_7, який помер 23 вересня 2013 року, в рівних частках по 1/6 частині кожному. Вона являється спадкоємцем першої черги після смерті матері. У неї виникла необхідність отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування на 1/6 частину квартири, в звязку з чим вона звернулась до державного нотаріуса Станично-Луганської державної нотаріальної контори та отримала відмову в оформленні її спадкових прав, оскільки вона не прийняла спадщину після смерті матері, так як у зазначений законом строк не подала заяву про прийняття спадщини. Крім того, право власності на 1/6 частину квартири, яка належала матері, не було зареєстроване у відповідних органах. Вона проживала разом з матір'ю у вказаній квартирі, але мати у квартирі зареєстрована не була, тому позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 27 червня 2017 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та таким, що не відповідає обставинам справи та представленим доказам, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Троїцького районного суду Луганської області від 27 червня 2017 року та прийняти нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Іншою стороною рішення суду не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції не були виконані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що спадкодавец на день смерті проживала разом з позивачем, з поданих позивачем доказів неможливо встановити місце відкриття спадщини, крім цього, позивачем зазначено відповідачем лише ОСОБА_3, однак, як вбачається з матеріалів справи, в спадкодавця є також інші спадкоємці, також, позивачем не доведено, що саме ОСОБА_3 є належним відповідачем, у звязку з чим дійшов висновку про необгрунтованість позову.

Судова колегія не може погодитися з такими висновками суду виходячи з наступного.

За загальним правилом, позов має пред'являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані (ст. 3 ЦПК) та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом.

Таке процесуальне право та обов'язок позивача та відповідача бути належним суб'єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є.

Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб'єктивних прав та обов'язків, які складають зміст матеріально-правових відносин.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла 10 листопада 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЕД №288249, актовим записом №2352 від 26.05.2011 року.

Факт родинних відносин між позивачем та її померлою матірю підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІ-ЕД 390909 від 05.06.1980 року.

Згідно копії свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові серії І-ЕД №251985 від 05.06.1980 року, позивач змінила прізвище з «Мусорова» на «Мельник».

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 05 травня 1994 року, квартира, розташована за адресою:м.Луганськ, 9 й кварталАДРЕСА_2, належить ОСОБА_7 та членам його сімї ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.12.2013 року, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_6,ОСОБА_5 належить квартира, розташована за адресою : м .Луганськ 9 й кварталАДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності з розміром часток по 1/6 частці кожному.

Зазначені обставини також підтверджуються копією технічного паспорту на зазначену квартиру.

Позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальних дій від 26 вересня 2017 року державним нотаріусом Станично-Луганської нотаріальної контори Луганської області у звязку з тим, що ОСОБА_2, не було подано заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також відсутня реєстрація її з померлою ОСОБА_4 за однією адресою.

Як вбачається з матеріалів справи, позов було заявлено до ОСОБА_3, саме її зазначено, як відповідача по справі, яка є однією із співвласників квартири та однією із онуків померлої, та донькою позивача.

При цьому, слід зазначити, що згідно з нормами ЦК УРСР (1963 року), які діяли на момент відкриття спадщини, а саме ст.529-531, онуки та правнуки спадкодавця належать до першої черги спадкоємців, але вони мають право одержати спадщину лише за умови, коли їх мати чи батько (відповідно дід або баба), які мали право на спадщину, померли ще до її відкриття, тобто за правом представлення.

Отже, належним відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину.

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Суд згідно ч.1 ст. 33 ЦПК України лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, може замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі їх прав, щодо можливості залучення до участі у справі територіальну громаду в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, та ухвалив передчасне рішення з порушенням норм процесуального права.

Отже, враховуючи те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу не може усунути порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті, у задоволенні такого позову слід відмовити саме з цих підстав, а не з підстав, вказаних у рішенні суду першої інстанції, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи всіх належних відповідачів.

Судова колегія не надає висновків щодо доводів апеляційної скарги, оскільки вони можуть бути предметом розгляду у разі звернення позивача з відповідним позовом до всіх належних відповідачів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав зазначених вище.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано.

Керуючись ст. 303,307, 309, 313,314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 27 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення яким в задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Суддя Ю.В. Єрмаков

Судді: Ю.П. Лозко

ОСОБА_11