Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/354/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Мурашко С. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.06.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Мурашка С.І.

суддів Гайсюка О.В., Голованя А.М.

за участі секретаря Яковлєвої Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2016 року і

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та з урахуванням уточнень до позовної заяви просив стягнути з ОСОБА_3 завдану злочином матеріальну шкоду в сумі 56 310, 10 грн., моральну шкоду в сумі 50 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн. ( Т.1 а.с. 176-178).

Зазначав, що 14 вересня 2013 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_3, автомобіль, яким він керував зазнав пошкоджень і згідно висновку експерта вартість матеріального збитку складає 56 310,10 грн.

Крім того, йому заподіяна моральна шкода, оскільки в момент ДТП переніс важкий психологічний шок та фізичний біль, в результаті отриманих тілесних ушкоджень він переніс декілька операцій, його права нога вкоротилася на 2 см, він став інвалідом 3 групи і по теперішній час відчуває постійний біль.

ОСОБА_3 своїми діями позбавив його можливості повноцінного життя, активного спілкування з рідними та друзями. Постійне перебування в лікарнях, очікування операцій та післяопераційний період теж негативно впливали на його психологічний стан.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 50000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1378 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4, підтримали подану ними апеляційну скаргу з посиланням на викладені в ній обставини, заперечували проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3

ОСОБА_3 підтримав подану ним апеляційну скаргу посилаючись на викладені в ній обставини, заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_2

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до вироку Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 29 жовтня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 січня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України.

Вироком встановлено, що 14 вересня 2013 року, приблизно о 15 год. 20 хв. ОСОБА_3 керуючи автомобілем «Chery Amulet», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві приватної власності ОСОБА_5, грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б,д) ПДР України, рухаючись по автодорозі Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знамянка (726 км + 970 м), зі сторони с. Високі Байраки в напрямку м. Кіровограда, на території Кіровоградського району Кіровоградської області, проявив особисту неуважність і безпечність, в порушення вимог п. 12.1 ПДР України, під час руху в складних погодних умовах, які обумовлювались сильним дощем та наявністю на проїзній частині плівки води, не вибрав безпечної швидкості руху керованого транспортного засобу, чим позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати транспортним засобом, щоб мати можливість постійно контролювати напрямок його руху.

Під час подальшого руху по ділянці проїзної частини дороги, яка має заокруглення вправо по ходу його руху, внаслідок недотримання безпечної швидкості руху в даних дорожніх та погодних умовах, не впорався з керуванням автомобіля та допустив занос транспортного засобу з наступним виїздом на смугу зустрічного руху, в порушення п. 12.3 ПДР, при виникненні небезпеки для руху не застосував екстрене гальмування, змінив напрямок руху керованого транспортного засобу та перетнувши суцільну лінію дорожньої розмітки 1.3, яка відповідно до ПДР поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ2170», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, який рухався зі сторони м. Кіровограда в напрямку с. Високі Байраки Кіровоградського району Кіровоградської області.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ2170», реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, які згідно із висновком судово-медичної експертизи № 170 від 21.02.2014 року відносяться до категорії середньої ступеня тяжкості, які викликали тривалий розгляд здоровя.

Згідно з копії полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіль «ВАЗ2170», реєстраційний номер НОМЕР_2, застрахований в УСК «ГАРАНТ «АВТО».

Власником вказаного автомобіля є ОСОБА_6, ОСОБА_2 користувався автомобілем на підставі довіреності від 26 вересня 2012 року.

З відповіді ПрАТ АСК «ІНГО України» вбачається, що 15 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до страхової із повідомленням про настання страхового випадку, а заява на виплату страхового відшкодування за пошкодження автомобіля «ВАЗ2170», реєстраційний номер НОМЕР_2, надійшла 18 січня 2016 року, тобто більш ніж через рік з моменту скоєння ДТП.

На підставі вищевикладеного ПрАТ АСК «ІНГО України» відмовило у виплаті страхового відшкодування за пошкодження автомобіля в повному обсязі.

У відповіді Регіонального сервісного центру в Кіровоградській області від 07 червня 2016 року зазначено, що згідно із єдиної бази даних НАІС МВС України станом на вересень 2013 року легковий автомобіль марки «ВАЗ2170», реєстраційний номер НОМЕР_2, значився на обліку на праві власності за громадянкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

16 грудня 2015 в Територіальному сервісному центрі № 6543 Регіонального сервісного центру МВС в Херсонській області вищевказаний автомобіль був перереєстрований за договором купівлі-продажу № 165 від 16 грудня 2015 року на нового власника ОСОБА_7

Відповідно до відповіді Кіровоградської центральної районної лікарні № 895 від 10 червня 2016 року ОСОБА_2 знаходиться на «Д» обліку з 2014 року, є інвалідом ІІІ групи з 27 січня 2014 року.

З 01 вересня 2014 року по 12 вересня 2014 року знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні з діагнозом: консолідований перелом дна вертлюгової западини. Стан після МОС. Післятравматичний деформуючий правобічний коксартроз ІІІ ст.. Комбінова контрактура правого кульшового суглобу. Вкорочення правої нижньої кінцівки зі значними порушеннями функції ходи і опори.

З 17 по 27 грудня 2014 року знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні з діагнозом: післятравматичний деформуючий правобічний коксартроз ІІІ ст.. Консолідований перелом дна вертлюгової западини. Стан після МОС. Комбінована контрактура правого кульшового суглобу. Вкорочення правої нижньої кінцівки із значними порушеннями функції ходи і опори.

Відповідно до висновку експерта № 170 від 21 лютого 2014 року у ОСОБА_2 згідно із наданої медичної документації тілесні ушкодження у вигляді закритого вивиху правого стегна та перелом заднього краю вертлюгової западини справа. Вказані тілесні ушкодження утворились від травматичного контакту з тупим обєктом (обєктами), не виключається можливість їх утворення і в строк вказаний у постанові та відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоровя.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 17 лютого 2015 року ОСОБА_2 встановлена третя група інвалідності.

Відповідно до висновку експерта № 353 від 28 лютого 2014 ринкова вартість транспортного засобу «ВАЗ2170», реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на 14 вересня 2013 року складає 56 310,10 грн., вартість відновлювального ремонту 58 162,74 грн. Вартість матеріального збитку завданого власникові колісного транспортного засобу «ВАЗ2170», реєстраційний номер НОМЕР_2, пошкодженого внаслідок ДТП 14 вересня 2013 року складає 56 310,10 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача заподіяної йому шкоди внаслідок пошкодження автомобіля суд першої інстанції виходив з того, що позивач не будучи власником автомобіля мав би довести, що саме йому завдано шкоду і він поніс витрати повязані з пошкодженням автомобіля.

Проте з такими доводами суду першої інстанції погодитись не можна.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно повідомлення, на запит суду першої інстанції, Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області від 07.06.2016 року №31/11-1480, станом на вересень 2013 року легковий автомобіль марки ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_2, Свідоцтво про реєстрацію СРГ088295 від 18.03.2008 року, значився на обліку на праві власності за громадянкою ОСОБА_6 (т.1 а.с.93).

Згідно копії довіреності від 26.09.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом та зареєстрованої в реєстрі за №2362, ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_2 продати належний їй автомобіль марки ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_2, Свідоцтво про реєстрацію СРГ088295 від 18.03.2008 року і для виконання цих дій надала йому право експлуатувати (керувати) цей транспортний засіб (т.1 а.с.35-36).

У пункті 13 Постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року судам надані розяснення, що відповідно до статей 386,395,396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Оскільки позивач керував автомобілем на відповідній правовій підставі він має право вимагати відшкодування шкоди заподіяної пошкодженням автомобіля.

Згідно висновку експерта №353 від 28.02.2014 року, судової автотоварознавчої експертизи, проведеної на підставі постанови слідчого від 25.02.2014 року з ВР ДТП СУ УМВС України в Кіровоградській області, яка є письмовим доказом і яка не оспорена та не спростована відповідачем, вартість матеріального збитку завданого власникові колісного транспортного засобу ВАЗ 217030 110 01 реєстраційний №ВА 7020 АЕ, пошкодженого внаслідок ДТП 14.09.2013 року складає 56310,10 грн. (т.2 а.с.14-33).

За таких обставин на підставі положень ст.1192 ЦК України з відповідача ОСОБА_3, як з винної особи, підлягає стягненню на користь позивача завдана матеріальна шкода в розмірі 56310,10 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що він є неналежним відповідачем, оскільки його цивільно-правова відповідальність застрахована, що підтверджується Полісом №АЕ 1116577 від 10.04.2013 року до 09.04.2014 року ПАТ «АСК» Інго Україна» є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обовязково припиняє деліктне зобовязання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Такий правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі №6-954цс16.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом до особи, яка завдала шкоди, й просив стягнути з відповідача грошові кошти на відшкодування шкоди, завданої ДТП, що є реалізацією абсолютного права позивача на відшкодування цієї шкоди безпосередньо особою, яка завдала шкоди, відповідачем, на підставах, передбачених законом (статтею 1192 ЦК України).

З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заподіяна позивачу матеріальна та моральна шкода, розмір якої відповідачем не оспорюється.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 відхиленню.

За положеннями статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За приписами ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано дві квитанції: від 11.12.2013 року на 3000 грн. та від 01.03.2016 року на 2000 грн.

Встановлено, що кошти сплачені позивачем відповідно до квитанції від 11.12.2013 року в розмірі 3000 грн. є витратами на правову допомогу у кримінальній справі, а тому не підлягають стягненню з відповідача у цій справі.

Натомість витрати на правову допомогу в цій справі в розмірі 2000 грн., що підтверджується квитанцією від 01.03.2016 року, а також витрати по сплаті позивачем судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1378 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1515 грн. 80 коп. судового збору.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, відповідно до п.п.3,4 ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, а також в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 56310 (пятдесят шість тисяч триста десять) грн. 10 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, а також 3378 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1515 грн. 80 коп. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.І.Мурашко

Судді О.В.Гайсюк

ОСОБА_8