У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Обарівінвест», ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року і за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Обарівінвест» на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 3 лютого 2012 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 7 350 000 грн зі сплатою 23% річних з кінцевим терміном повернення 2 лютого 2014 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 3 лютого 2012 року між ПАТ «Златобанк» та окремо з ОСОБА_5 і ТОВ «Обарівінвест» укладено договори поруки, за умовами яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

9 серпня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2, за умовами якої сторони змінили строк договору з 2 лютого 2014 року на 2 лютого 2015 року.

12 лютого 2015 року між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «КУА АПФ «Актив плюс» укладений договір про відступлення права вимоги, згідно якого ТОВ «КУА АПФ «Актив плюс» набуло право вимоги за кредитним договором та договорами поруки.

У подальшому між ТОВ «КУА АПФ «Актив плюс» та ОСОБА_3 12 лютого 2015 року укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «КУА АПФ «Актив плюс» відступило, а ОСОБА_3 прийняв право вимоги за кредитним договором та за договорами поруки.

16 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладений договір поруки, відповідно до якого останній зобов'язувався солідарно з боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у межах суми 100 000 грн.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 1 серпня 2015 року виникла заборгованість в сумі 8 738 997,68 грн, яку позивач просив стягнути солідарно з боржника і поручителів.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року, позов задоволено.

З урахуванням виправлених ухвалою суду першої інстанції від 10 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного інстанції від 17 липня 2016 року, арифметичних помилок, стягнено солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 7 241 172,90 грн.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 та ТОВ «Обарівінвест» на користь ОСОБА_3 7 241 172,90 грн.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 100 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_5 у касаційних скаргах просить скасувати заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 липня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ТОВ «Обарівінвест» просить скасувати заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і закрити провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року підлягають відхиленню.

Судами встановлено, що 3 лютого 2012 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 7 350 000 грн зі сплатою 23% річних з кінцевим терміном повернення 2 лютого 2014 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 3 лютого 2012 року між ПАТ «Златобанк» та окремо з ОСОБА_5 і ТОВ «Обарівінвест» укладено договори поруки, за умовами яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

9 серпня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2, за умовами якої сторони змінили строк дії закінчення договору з 2 лютого 2014 року на 2 лютого 2015 року.

Відповідні зміни також внесені і до договорів поруки.

12 лютого 2015 року між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «КУА АПФ «Актив плюс» укладений договір про відступлення права вимоги, згідно якого ТОВ «КУА АПФ «Актив плюс» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором та договорами поруки.

У подальшому між ТОВ «КУА АПФ «Актив плюс» та ОСОБА_3 12 лютого 2015 року укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «КУА АПФ «Актив плюс» відступило, а ОСОБА_3 прийняв право вимоги за цим кредитним договором та за договорами поруки.

16 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладений договір поруки, відповідно до якого останній зобов'язувався солідарно з боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у межах суми 100 000 грн.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 1 серпня 2015 року виникла заборгованість в сумі 7 241 172,90 грн з яких: 4 234 802,42 грн - заборгованість за кредитом, 1 381 372,87 грн - заборгованість за відсотками, а також 79 294,73 грн - 3% річних від простроченої суми та 1 545 702,88 грн - індекс інфляції за весь час прострочення.

Також апеляційним судом встановлено, що після ОСОБА_4, смерть якого настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до Другої рівненської державної нотаріальної контори надійшли заяви про відмову від прийняття спадщини його дружини ОСОБА_5, дочок ОСОБА_9 і ОСОБА_10, батьків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і сестри ОСОБА_13

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позичальник не виконував умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, що є підставою для стягнення з боржника і поручителів заборгованості за кредитним договором.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам, що ними встановлені, і ґрунтуються на законі.

Доводи заявників щодо припинення поруки, оскільки кредитор, змінивши строк виконання основного зобов'язання, протягом шести місяців не пред'явив вимоги до поручителів, безпідставні з огляду на наступне.

Так, за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Встановивши, що порука за умовами цих договорів припиняється після закінчення 3 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з боржника і поручителів заборгованості за кредитним договором.

Твердження заявників стосовного того, що на поручителів може бути покладено обов'язок з належного виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої, в тому числі, у договорі поруки, як згоди відповідати за виконання зобов'язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов'язанням, є хибним з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, а заявниками не спростовано, що смерть боржника настала після ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення заборгованості з боржника і поручителів.

Згідно із частиною п'ятою статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Доводи заявників про неправильність розрахунку заборгованості і припинення поруки апеляційний суд перевірив і обґрунтовано їх відхилив, надавши належну оцінку доказам і запереченням сторін у цій частині.

Необґрунтованими є і посилання ТОВ «Обарівінвест» про закриття провадження у справі у зв'язку зі смертю боржника, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції такі підстави були відсутні; крім того, спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки висновки судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом з цим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 липня 2016 року, які постановлені за наслідками розгляду заяви ОСОБА_3 про виправлення арифметичних помилок у судовому рішенні.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29 частини першої статті 293 ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи викладене, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 липня 2016 року відкрито помилково і підлягає закриттю, так як вказані ухвали не відноситься до ухвал, які згідно зі ст. 324 ЦПК України можуть бути оскаржені у касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 293, 324, 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Обарівінвест» відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 липня 2016 року закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова О.І.Євтушенко Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко