РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року м. Володимир-Волинський

Володимир- Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарі Столярчук Т.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Володимир-Волинський в режимі відеоконференції із Печерським районним судом м. Києва цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2016 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулось до суду із позовом, в якому просить стягнути з колишнього заступника директора Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк» ОСОБА_3 (колишнє прізвище - ОСОБА_4) заподіяну нею майнову шкоду в сумі 141322 гривень 37 копійок. 16 грудня 2016 року ПАТ «ВТБ Банк» скерувало до суду заяву про збільшення позовних вимог та стягнути з ОСОБА_3 заподіяну нею майнову шкоду в розмірі 149599 гривень 52 копійок.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у липні 2011 року відповідачем ОСОБА_3, яка на той час мала прізвище ОСОБА_4 та займала посаду заступника директора Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк» було вчинено ряд злочинів, які заподіяли позивачу майнову шкоду та полягали у повторному привласненні відповідачем у цій справі чужого майна шляхом зловживання службовим становищем, а також складанні, видачі відповідачем, як службовою особою, завідомо підроблених документів. Так, 08, 18 та 22 липня 2011 року відповідач ОСОБА_3 (на той час - ОСОБА_4), перебуваючи на вищевказаній посаді, будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, знаходячись на своєму робочому місці, що розташоване в приміщенні Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк» за адресою: м. Луцьк, пр. Соборності, 38Б, в порушення вимог своєї посадової інструкції, Положення про Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк», керуючись корисливими мотивами та зловживаючи своїм службовим становищем, від імені банку уклала із клієнтом ОСОБА_5 пять депозитних договорів банківських вкладів на загальну суму 200000 гривень строком на 90 днів та процентною ставкою 20% місячних, а також прийняла від нього готівкою зазначену суму коштів. В той же час, відповідач на депозитний рахунок ПАТ «ВТБ Банк» зазначені кошти не внесла, а їх незаконно привласнила. З метою прикриття своєї злочинної діяльності ОСОБА_4 видала від імені банку ОСОБА_5 договори банківського вкладу та відповідні квитанції про отримання готівкових коштів, які засвідчила своїми власними підписами та печаткою банку, однак операції щодо укладення договорів та прийняття коштів в автоматизованій банківській системі «Б2» Відділення «Луцька регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» та адміністративно-підпорядкованих відділеннях не зареєструвала.

У квітні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до відділення «Луцька регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» із заявою про повернення йому депозитних вкладів розміром 200000 гривень з нарахованими відсотками, які він, розмістив у Відділенні банку «Соборність». У підтвердження своєї вимоги ОСОБА_5 надав відповідні квитанції про внесення вказаних коштів на депозитний рахунок банку, які були підписані ОСОБА_4 та скріплені печатками банку.

Як в подальшому встановлено ОСОБА_6 службової перевіркивід 02 жовтня 2012 року, проведеної банком, жодних договорів вкладу із ОСОБА_5 08, 18 та 22 липня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» не укладало та коштів від нього на депозит не отримувало, в автоматизованій банківській системі Б2 ПАТ «ВТБ Банк», а так само у касових журналах жодних дій, надходжень готівкових коштів, а також укладених договорів банківського вкладу зареєстровано не було. Номери відкритих рахунків банку, зазначені ОСОБА_4 у квитанціях не відповідали реальним.

Однак, оскільки ОСОБА_5 наполягав на поверненні йому коштів та процентів за користування ними, між ним та банком завязалась затяжна претензійно-позовна суперечка, яка тривала понад три роки. Так, за рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2012 року у цивільній справі № 0308/16410/12, яке неодноразово протягом 2013-14 років змінювалося та вступило в законну силу лише 12 листопада 2014 року, ухвалено стягнути з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_5 200000 гривень вкладу, 133999,97 гривень процентів за користування вкладами, 5233,38 гривень 3% річних за несвоєчасне повернення банківських вкладів, а також стягнути з банку 2089,32 гривень судового збору на користь держави (загальна сума - 341322,37 гривень), а у задоволенні зустрічного позову банку щодо визнання договорів банківського вкладу недійсними - відмовити.

Крім того, за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «ВТБ Банк» рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області ухвалене інше рішення від 13 листопада 2015 року у цивільній справі № 161/15520/15-ц, згідно якого позов ОСОБА_5 задоволено частково та стягнуто з банку на його користь 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання (повернення вкладів) в розмірі 8277,15 гривень (у звязку з чим позивачем 16 грудня 2016 року було збільшено позовні вимоги в даній справі).

Усі визнані судами грошові зобовязання перед ОСОБА_5, ПАТ «ВТБ Банк» виконало у добровільному порядку та сплатило на його користь:18 березня 2013 року 208932,10 гривень, 16 червня 2014 року 113501,02 гривень, 08 грудня 2014 року 16800,23 гривень, 17 грудня 2015 8277,15 гривень.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року у справі № 161/15720/15-к відповідача ОСОБА_3 за вказаними вище обставинами визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.3 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України. Також задоволено цивільний позов ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 та стягнуто з неї на користь банку в якості відшкодування майнової шкоди, 200000 гривень. Водночас зазначеним вироком Луцького міськрайонного суду не було прийнято рішення щодо цивільного позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» шкоди у розмірі 141322,37 гривень, що стало однією із підстав для ухвалення 08 червня 2016 року Апеляційним судом Волинської області іншого вироку, згідно якого позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» шкоди в розмірі 141322,37 гривень залишено без розгляду. В решті вирок щодо цивільного позову залишено без змін.

У звязку з вказаними неправомірними діями відповідача ОСОБА_3, позивачу ПАТ «ВТБ Банк» заподіяно майнову шкоду на загальну суму 349599,52 гривень (з врахуванням збільшених позовних вимог), з яких 200000 гривень вкладу, вже відшкодовані ОСОБА_3 за вироком Луцького міськрайонного суду від 21 січня 2016 року.

За таких умов, решта 149599,52 гривень заподіяної відповідачем шкоди, яка складається із: 133999,97 гривень сплачених позивачем ОСОБА_5 по рішенню суду у справі 0308/61410/12 процентів за користування вкладами; 5233,38 гривень сплачених позивачем ОСОБА_5 3% річних за несвоєчасне повернення банківських вкладів (згідно рішення суду 1-ї інстанції від 18 грудня 2014 року, із змінами внесеними рішенням Апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2014 року); 2089,32 гривень, сплачених позивачем в дохід держави по рішенню суду у справі 0308/61410/12 судового збору; 8277,15 гривень (сума збільшених позовних вимог) сплачених позивачем ОСОБА_5 по рішенню суду у справі № 161/15520/15-ц, як 3% річних за несвоєчасне повернення банківських вкладів, залишається не відшкодованою позивачу, а тому останній просить її стягнути з відповідача.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ «ВТБ Банк» ОСОБА_7 просив позов задовольнити з наведених у позовній заяві, його поясненнях та доданих документів підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю. Зазначив, що відповідач ОСОБА_3 (раніше ОСОБА_4) на момент заподіяння шкоди позивачу, перебувала з ним у трудових відносинах, що підтверджується доданими до справи документами та не заперечується сторонами. За таких умов до правовідносин з приводу відшкодування працівником заподіяної матеріальної шкоди підприємству повинні застосовуватися спеціальні норми, передбачені Кодексом законів про працю України, статтею 233 якого передбачено строк в один рік для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. ОСОБА_6 доданих до справи документів позивачем було встановлено ще понад чотири роки тому 02 жовтня 2012 року про те, що шкода банку була заподіяна з вини відповідача. Вказаний факт підтверджується ОСОБА_6 службової перевірки від 02 жовтня 2012 року, проведеної банком. Про це свідчать надані під час проведення даної перевірки пояснення ОСОБА_3, її заява банку про вчинення незаконних дій від 25 вересня 2012 року, а також факт надання позивачу під час проведення ним службового розслідування оригіналів підроблених договорів банківських вкладів. В той же час, право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення позову. За таких умов представник відповідача вказав на те, що у позивача виникло право для звернення у суд з метою стягнення шкоди з ОСОБА_3 в сумі 113501,02 гривень з 16 червня 2014 року, та 16800,23 гривень з 08 грудня 2014 року, а оскільки позивач звернувся до суду з позовом лише 07 грудня 2016 року, то він пропустив річний строк, а поважних причин такого пропуску не зазначив. Інші суми (3% річних, судовий збір, тощо) сплачені позивачем ОСОБА_5 виникли не з вини відповідача ОСОБА_3, а у звязку із небажанням банку виконувати свої боргові зобовязання перед ОСОБА_5, тобто з вини позивача, а тому не відносяться до матеріальної шкоди, передбаченої ст.1353 КЗпП України, та взагалі не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Ухвалюючи рішення суд повинен дотримуватися вимог ст.ст.212-215 ЦПК України щодо законності, обґрунтованості рішення суду, встановлення наявності обставин на підтвердження вимог і заперечень та застосування до спірних правовідносин належних норм матеріального права. Зокрема, у ч.1 ст.214 ЦПК України вказано, що під час ухвалення судового рішення суд має вирішити питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

ОСОБА_6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати. Одночасно роз'яснено, якщо в разі пропуску строку для звернення до суду позов не доведено, то суд зазначає про відмову в позові з цієї самостійної підстави. Відповідно, лише в разі доведеності та обґрунтованості позовних вимог та за умови пропуску строку позовної давності без поважних причин суд відмовляє в позові з тієї підстави, що позивачем пропущено строк для звернення до суду.

В судовому засіданні на підставі пояснень сторін та поданих ними доказів були встановлені наступні правовідносини.

Відповідно до наказу ВАТ «ВТБ Банк» (сьогодні - ПАТ «ВТБ Банк») № 2940-к від 06 вересня 2010 року ОСОБА_4 (сьогодні ОСОБА_3), заступника керуючого Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк», переведено на посаду заступника директора Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк».

Відповідно до довіреності від 31 січня 2011 року, виданої Головою правління ПАТ «ВТБ Банк» та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_4 уповноважено укладати (підписувати) від імені Банку договори банківського вкладу (депозиту) на суму, що не перевищує 2 000 000 гривень.

ОСОБА_6 посадової інструкції заступника керуючого Відділення «Соборність» ВАТ «ВТБ Банк», затвердженої директором Відділення «Луцька регіональна дирекція» ВАТ «ВТБ Банк» від 21 червня 2010 року, в обов'язки ОСОБА_4 входило: проведення переговорів з потенційними клієнтами, залучення клієнтів на обслуговування, забезпечення виконання планових показників, що доводяться до відділення, підписання договорів, документів згідно наданого доручення та лімітів повноважень, представлення інтересів Банку в усіх державних, приватних підприємствах, організаціях та установах, державних органах з усіх питань, пов'язаних з діяльністю Банку.

Обіймаючи вказану посаду, пов'язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, ОСОБА_4 була службовою особою та працівником вказаної банківської установи.

У відповідності до свідоцтва про шлюб серії І-ЕГ № 085926, ОСОБА_4 08 листопада 2013 року зареєструвала шлюб, після чого змінила прізвище на «Савула».

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року у справі № 161/15720/15-к відповідача ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.3 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України. 08 червня 2016 року Апеляційним судом Волинської області вирок Луцького міськрайонного суду від 21 січня 2016 року щодо ОСОБА_3 в частині призначення покарання скасовано, а в решті залишено без змін. Таким чином, вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року та вироком Апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року встановлено, що у липні 2011 року відповідачем ОСОБА_3, яка на той час мала прізвище ОСОБА_4, та займала посаду заступника директора Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк» було вчинено ряд злочинів, які заподіяли позивачу майнову шкоду та полягали у повторному привласненні відповідачем у цій справі чужого майна шляхом зловживання службовим становищем, а також складанні, видачі відповідачем, як службовою особою завідомо підроблених документів. Так, 08, 18 та 22 липня 2011 року відповідач ОСОБА_3 (на той час - ОСОБА_4), перебуваючи на вищевказаній посаді, будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, знаходячись на своєму робочому місці, що розташоване в приміщенні Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк» за адресою: м. Луцьк, пр. Соборності, 38Б, в порушення вимог своєї посадової інструкції, Положення про Відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк», керуючись корисливими мотивами та зловживаючи своїм службовим становищем, від імені банку уклала із клієнтом ОСОБА_5 пять депозитних договорів банківських вкладів на загальну суму 200000 гривень строком на 90 днів та процентною ставкою 20% місячних, а також прийняла від нього готівкою зазначену суму коштів. В той же час, відповідач на депозитний рахунок ПАТ «ВТБ Банк» зазначені кошти не внесла, а їх незаконно привласнила. З метою прикриття своєї злочинної діяльності ОСОБА_3 видала від імені банку ОСОБА_5 договори банківського вкладу та відповідні квитанції про отримання готівкових коштів, які засвідчила своїми власними підписами та печаткою банку, однак операції щодо укладення договорів та прийняття коштів в автоматизованій банківській системі «Б2» Відділення «Луцька регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» та адміністративно-підпорядкованих відділеннях не зареєструвала.

Крім вироку суду, дані обставини підтверджуються поданими позивачем копіями договорів банківського вкладу від 08 липня 2011 року, 18 липня 2011 року, 22 липня 2011 року, а також квитанцій від тих же дат про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_5 готівкових коштів в загальній сумі 200000 гривень, листа ОСОБА_5 до відділення Луцької РД ВАТ «ВТБ Банк» від 19 квітня 2012 року, довіреності ПАТ «ВТБ Банк» серії ВРЕ № 082694 від 31 січня 2011 року щодо надання ОСОБА_4 повноважень на здійснення від імені банку правочинів.

За рішенням Луцького міськрайсуду Волинської області від 18 грудня 2012 року у цивільній справі № 0308/16410/12, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_5 та стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на його користь 200000 гривень за договорами банківського вкладу, 116129 гривень відсотків за договорами, 6000 гривень 3% річних, а всього 322129 гривень, а також судові витрати по справі в сумі 3219 гривень та відмовлено в задоволенні зустрічного позову ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_5 про визнання договорів банківського вкладу недійсними.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28 січня 2013 року, було частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк», рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2012 року змінено, стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_5 200000 гривень за договорами банківського вкладу, 2932,10 гривень відсотків за договорами та 6000 гривень 3% річних, а всього 208932, 10 гривень, а також стягнуто в дохід держави 2089 гривень судового збору.

Постановою державного виконавця Відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 15 лютого 2013 року відкрито виконавче провадження № 36559968 з виконання виконавчого листа № 0308/16410/12, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 07 лютого 2013 року про стягнення з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_5 банківського вкладу в розмірі 200000 гривень, процентів за користування вкладом в розмірі 2932,10 гривень, та 3% річних за порушення грошового зобовязання в розмірі 6000 гривень, а всього 208932,10 гривень.

18 березня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» виконано зазначену постанову ДВС в добровільному порядку та сплачено на користь ОСОБА_5 208932,10 гривень, що підтверджується копією платіжного доручення № 16426 від 18 березня 2013 року. Крім того, згідно копії меморіального ордеру № 108795 від 29 березня 2013 року, в межах виконавчого провадження № 36801899 в користь держави ПАТ «ВТБ Банк» було сплачено 2089,32 гривень судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року рішення Апеляційного суду Волинської області від 28 січня 2013 року було скасоване, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2014 року по справі № 0308/16410/12 частково задоволено апеляційні скарги ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2012 року в частині відмови ОСОБА_5 у стягненні відсотків по вкладах на вимогу та у стягненні в його користь 3% річних скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, а саме стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_5 1074,74 гривень 0,5% річних по вкладах на вимогу, 5233,38 гривень 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, в решті позову відмовлено.

20 травня 2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано виконавчий лист № 0308/16410/12 про стягнення з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_5 200000 гривень за договорами банківського вкладу, 116129 гривень відсотків за договорами, 1070,74 гривень 0,5 % річних по вкладах на вимогу, 5233,38 гривень 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, всього 322433,12 гривень, і в ці суми включені раніше сплачені банком ОСОБА_5 18 березня 2013 року 208932,10 гривень.

Постановою відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 30 травня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43490913 з примусового виконання даного виконавчого листа.

16 червня 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» в добровільному порядку перерахувало на користь ОСОБА_5 залишок суми боргу у розмірі 113501,02 гривень (332433,12 208932,10 гривень). Даний факт підтверджено поданою позивачем копією меморіального ордеру № 32184 від 16 червня 2014 року.

10 вересня 2014 року за результатами касаційної скарги ОСОБА_5 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення Апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2014 було скасоване, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині стягнення відсотків по вкладам.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року частково задоволені апеляційні скарги ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2012 року в частині стягнення відсотків скасовано та прийнято нове рішення, яким стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_5 16800,23 гривень відсотків за банківськими вкладами (у відповідності до мотивувальної частини рішення, дана сума визначена як несплачений залишок із врахуванням вже виплачених раніше банком коштів ОСОБА_5П.).

21 листопада 2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано виконавчий лист про стягнення з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_5 16800,23 гривень.

08 грудня 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» виконано постанову ДВС в добровільному порядку та сплачено на користь ОСОБА_5 16800,23 гривень, що підтверджується копією платіжного доручення № 35360 від 08 грудня 2014 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року у справі № 161/15520/15-ц позов ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на його користь 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання (повернення вкладів) в розмірі 8277,15 гривень. Вказане судове рішення сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

17 грудня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» в добровільному порядку виконав рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року та перерахував на рахунок ОСОБА_5 кошти в сумі 8277,15 гривень, що підтверджується копіями меморіальних ордерів № 26530 від 17 грудня 2015 року та № 26860 від 17 грудня 2015 року.

Таким чином, внаслідок виниклих деліктних правовідносин позивачу ПАТ «ВТБ Банк» було заподіяно шкоду на загальну суму 349599,52 гривень, яка складається із:

1.200000 гривень банківського вкладу ОСОБА_5, який безпосередньо привласнила ОСОБА_3;

2.133999,97 гривень сплачених позивачем ОСОБА_5 по рішенню суду у справі 0308/61410/12 процентів за користування вкладами;

При цьому, сума 133999,97 гривень процентів за користування вкладами складається із:

●116129 гривень нарахованих процентів згідно умов договорів в період їхньої дії, тобто 20% в місяць терміном за 90 днів за кожним із договорів;

●17870,97 гривень нарахованих процентів, що була визначена за ставкою 0,5 % річних за період від закінчення терміну дії договорів до дати, що передує видачі вкладу ОСОБА_5 в порядку виконання судового рішення - 22.04.2013 року, як за договорами банківського вкладу на вимогу.

(Рішення Апеляційного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року у справі № 0308/16410/12).

3.5233,38 гривень сплачених позивачем ОСОБА_5 по рішенню суду у справі 0308/61410/12 3% річних за несвоєчасне повернення банківських вкладів (згідно рішення суду 1-ї інстанції від 18 грудня 2014 року, із змінами внесеними рішенням Апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2014 року);

4.2089,32 гривень, сплачених позивачем в дохід держави по рішенню суду у справі 0308/61410/12 судового збору;

5.8277,15 гривень (сума збільшених позовних вимог) сплачених позивачем ОСОБА_5 по рішенню суду у справі № 161/15520/15-ц, як 3% річних за несвоєчасне повернення банківських вкладів.

Вищезгаданим вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року задоволено цивільний позов ПАТ «ВТБ Банк» та стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку 200000 гривень заподіяної нею матеріальної шкоди.

Вироком Апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року залишено без розгляду позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» шкоди в розмірі 141322,37 гривень.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи наведене, суд вважає повністю доведеним той факт, що у липні 2011 року внаслідок умисних злочинних дій відповідача ОСОБА_3, яка перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ВТБ Банк», було спричинено матеріальну шкоду відповідачу ПАТ «ВТБ Банк».

Перебування відповідача ОСОБА_3 у трудових відносинах із позивачем на момент заподіяння нею шкоди, а також укладення нею договорів із ОСОБА_5 від імені ПАТ «ВТБ Банк», також неодноразово підтверджено рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області та Апеляційного суду Волинської області, а також ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «ВТБ Банк» про повернення коштів за банківськими вкладами та зустрічним позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_5 про визнання договорів банківського вкладу недійсними. Обґрунтування зазначеного факту відображене при ухваленні рішень щодо відмови у зустрічному позові ПАТ «ВТБ Банк» про визнання договорів банківського вкладу недійсними.

Факт перебування відповідача ОСОБА_3 у трудових відносинах із позивачем на момент заподіяння нею шкоди також не оспорювався сторонами в судовому засіданні при розгляді даної справи.

У відповідності до ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З врахуванням даної норми, суд вважає доведеним, що внаслідок протиправних винних дій відповідача ОСОБА_3, яка перебувала із позивачем у трудових відносинах, а також подальших повязаних з такими діями тривалих судових процесів, позивачу ПАТ «ВТБ Банк» заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 349599,52 гривень, склад якої з розрахунком наведено вище.

ОСОБА_6 із частиною першою статті 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Питання притягнення працівників до матеріальної відповідальності за заподіяну з їх вини шкоду підприємству регулюється законодавством України про працю. Зокрема, згідно ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.134 КЗпП, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відтак, внаслідок умисних дій відповідача ОСОБА_3 було вчинено ряд корисливих злочинів, якими ПАТ «ВТБ Банк» було заподіяно пряму дійсну матеріальну шкоду, яка у відповідності до чинного законодавства підлягає відшкодуванню у повному розмірі.

Однак в розрізі тлумачення ст.130 та п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України, умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Факт заподіяння прямої дійсної шкоди протиправними винними діями відповідача, яка перебувала у трудових відносинах із позивачем, встановлено вироком суду та підтверджено в судовому засіданні при розгляді даної справи.

В той же час судовим розглядом даної справи встановлено, що на користь ПАТ «ВТБ Банк» з відповідача ОСОБА_3 може бути стягнена лише та шкода, яка перебуває в прямому причинному звязку з її діями та охоплена її умислом.

Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Причинний зв'язок між винною протиправною поведінкою працівника та її наслідками повинен бути встановлений не тільки як можливий або ймовірний, а і як безсумнівно вірогідний. У тих випадках, коли будь-яка дія працівника сприяла настанню шкоди внаслідок випадкового збігу обставин, такі дії не можуть бути підставою для накладання на нього матеріальної відповідальності.

Як встановлено вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року та підтверджено вироком Апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року, умисні протиправні дії ОСОБА_3 полягали у привласненні нею у липні 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» коштів в сумі 200000 гривень, що за правом належали ПАТ «ВТБ Банк», а також, укладенні нею від імені ПАТ «ВТБ Банк» із ОСОБА_5 пяти договорів банківського вкладу на вказану суму, як спосіб вчинення даного злочину.

Таким чином, сума заподіяних збитків банку в розмірі 200000 гривень була встановлена вироком суду, як пряма дійсна шкода, що знаходиться в безпосередньому причинному звязку із злочинними діями ОСОБА_3

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року цивільний позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено та стягнуто із ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 200000 гривень, а тому зазначена шкода не є предметом позовних вимог у даній справі.

Разом з тим, поза увагою вироків суду, залишилась інша шкода заподіяна позивачу внаслідок дій відповідача, оскільки за заявою ПАТ «ВТБ Банк», його цивільний позов в частині щодо стягнення з ОСОБА_3 141322,37 гривень було залишено без розгляду.

Як встановлено судом при розгляді даної цивільної справи, 08, 18 та 22 липня 2011 року відповідач ОСОБА_3 уклала на однакових умовах із ОСОБА_5 пять договорів банківського вкладу на загальну суму 200000 гривень. Такими основними умовами зазначених договорів були, зокрема:

➢п.1.1 - вид Вкладу строковий;

➢п.1.1.3 строк розміщення Вкладу 90 календарних днів з дня укладення договору;

➢п.1.1.4 розмір процентної ставки за Вкладом 20% місячних;

➢п.1.2 процентна ставка, встановлюється у розмірі, визначеному п.1.1.4 цього Договору та застосовується протягом дії Договору;

➢п.2.5.1 нарахування процентів на вклад розпочинається з дня, наступного за днем початку строку розміщення вкладу, зазначеним в п.1.1.3 Договору. Завершенням періоду нарахування процентів є день, який передує дню повернення вкладу чи списання коштів з вкладного рахунку з інших підстав. Проценти нараховуються щомісячно, в останній банківський день місяця та дату, що передує даті закінчення строку розміщення вкладу, з урахуванням календарної кількості днів у місяці та році;

➢п.2.5.2 сплата процентів вкладнику за вкладом здійснюється Банком щомісячно, починаючи з першого банківського дня місяця, у валюті Вкладу шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний/вкладний (депозитний) рахунок Вкладника або у готівковій формі через касу Банку;

➢п.2.7 Банк повертає Вклад в дату закінчення строку розміщення, передбачену п.1.1.3 цього Договору. Якщо останній день строку розміщення Вкладу є неробочим днем, Вклад повертається Вкладнику в перший за цим банківський день, без нарахування процентів за додатковий час знаходження Вкладу в Банку.

За твердженнями позивача ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_3 уклала із ОСОБА_5 зазначені пять договорів банківського вкладу з порушеннями вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність», Положення про комітет з управління активами і пасивами ПАТ «ВТБ Банк»» та наданої їй довіреності від 31.01.2011 року, щодо визначення у договорах розміру процентної ставки та строків договору. Процентна ставка в розмірі 20% в місяць та строки вкладу є явно неприйнятними, не вигідними банку, та виходили за межі встановлених Комітетом з управління активами і пасивами ПАТ «ВТБ Банк» тарифних планів для подібних вкладів: «Цільовий накопичувальний план» - на термін від 91 дня з процентною ставкою 5,5/7,5% річних, для вкладу «Класичний» - на термін від 30 днів з процентною ставкою 6% річних.

Відтак судом прийняті до уваги дані твердження позивача та зроблено висновок про те, що укладаючи договори банківського вкладу із ОСОБА_5 на явно невигідних для ПАТ «ВТБ Банк» умовах, відповідач ОСОБА_3 чітко усвідомлювала даний факт та передбачала, що ОСОБА_5 при закінченні узгоджених із нею строків дії договорів безперечно звернеться до банку з вимогою повернення йому як суми вкладу в розмірі 200000 гривень, так і нарахованих процентів за використання вкладу саме з розрахунку 20% в місяць.

За період дії договорів протягом 90 календарних днів було нараховано відсотки з розрахунку 20% місячних на загальну суму 116 129 гривень, зокрема:

за вкладом від 08.07.2011 року (50000/100х20/31х90=29032.25 грн.);

за вкладом від 18.07.2011 року(50000/100х20/31х90= 29032.25 грн.);

за вкладом від 22.07.2011 року (57000/100х20/31х90=33096.77 грн.);

за вкладом від 22.07.2011 року (19000/1000х20х31х90=11032.25 грн.);

за вкладом від 22.07.2011 року (24000/100х20х31х90=13935.48 грн.).

На переконання суду, ця сума шкоди в розмірі 116129 гривень, є в безпосередньому причинному звязку з діями відповідача та її настання було логічним, очевидним та безсумнівно вірогідним при вчиненні ОСОБА_3 злочину, а тому є також прямою дійсною шкодою.

В той же час у судових засіданнях сторонами не було подано жодного доказу та не було доведено, що укладаючи строкові договори (на визначений термін - 90 днів) із ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_3 усвідомлювала та могла передбачити, що останній звернеться до банку з вимогою про повернення вкладів значно пізніше, а саме після закінчення обумовленого ними строку дії договорів, а також розпочне затяжну позовну суперечку із банком, що призведе до додаткових нарахувань процентів за договорами вкладу у розмірі 0,5% річних на загальну суму 17870,97 гривень за періоди відповідно з 08.10.2011 року, 18.10.2011 року, 22.10.2011 року по день, що передує видачі вкладу в порядку виконання судового рішення - тобто по 22.04.2013 року, як за договорами банківського вкладу на вимогу.

На думку суду, настання цієї шкоди не було спричинене з вини відповідача ОСОБА_3, та фактично стало наслідком дій позивача ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5

При вчиненні злочину, а саме при укладанні договорів у липні 2011 року, ОСОБА_3 передбачала можливість заподіяння банку шкоди у формі нарахування 20% місячних за користування вкладом протягом 90 календарних днів. Звернення ОСОБА_5 до банку з вимогою повернення вкладів поза строками дії договорів не залежало від дій та волі ОСОБА_3

В той же час ПАТ «ВТБ Банк» протягом тривалого часу відмовлялось виплачувати ОСОБА_5 кошти за договором банківського вкладу, що призвело до довготривалого судового спору між ними та нарахування додаткових 0,5 % річних за договором вкладу, 3% річних за порушення грошових зобовязань, а також судових витрат.

Вказані нарахування та витрати не можна повязувати із діями відповідача ОСОБА_3 та причинним звязком між ними і шкодою заподіяною ПАТ «ВТБ Банк», оскільки така шкода була спричинена позивачу саме з його вини та внаслідок його бездіяльності, повязаної із відмовою виконання своїх грошових зобовязань перед ОСОБА_5

За таких обставин при розгляді справи судом встановлено, що внаслідок умисних злочинних дій відповідача ОСОБА_3 при виконанні нею своїх трудових обовязків позивачу ПАТ «ВТБ Банк» було заподіяно пряму дійсну матеріальну шкоду, яка могла б бути стягненою із відповідача, в розмірі 316129 гривень, яка складається із сум:

1.200000 гривень вкладу привласненого ОСОБА_3 та стягнутого з неї на користь позивача в якості відшкодування заподіяної шкоди згідно вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року;

2.116129 гривень нарахованих 20% місячних за користування вкладом ОСОБА_5 протягом дії договорів (90 календарних днів), укладених із ОСОБА_3 від імені ПАТ «ВТБ Банк».

Решта суми, що складаються із: 17870,97 гривень нарахованих процентів, за ставкою 0,5 % річних за період від закінчення терміну дії договорів до дати, що передує видачі вкладу ОСОБА_5 в порядку виконання судового рішення - 22.04.2013 року, як за договорами банківського вкладу на вимогу; 5233,38 гривень сплачених позивачем ОСОБА_5 по рішенню суду у справі 0308/61410/12 3% річних за несвоєчасне повернення банківських вкладів; 2089,32 гривень, сплачених позивачем в дохід держави по рішенню суду у справі 0308/61410/12 судового збору; 8277,15 гривень (сума збільшених позовних вимог) сплачених позивачем ОСОБА_5 по рішенню суду у справі № 161/15520/15-ц, як 3% річних за несвоєчасне повернення банківських вкладів, у відповідності до ст.130 та п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України, не відносяться до матеріальної шкоди, заподіяної з вини працівника ОСОБА_3 підприємству ПАТ «ВТБ Банк» внаслідок виконання нею трудових обовязків, оскільки не є повязаними з її діями та спричинені не з вини відповідача.

Таким чином судом встановлено, що в межах заявлених позовних вимог, за умови дотримання строків звернення до суду, передбачених ст.233 КЗпП України, на користь позивача ПАТ «ВТБ Банк» з відповідача ОСОБА_3 слід було б стягнути лише 116129 гривень заподіяної з її вини матеріальної шкоди.

У відповідності до ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як розяснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Отже, спірні правовідносини у даній справі регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

З цього приводу також викладені правові позиції у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у подібних справах № 6-1654цс15, № 6-216цс16, № 6-1884цс16, № 6-1263цс15.

У відповідності до ст.3607 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 фактично заподіяла шкоду 8, 18 та 22 липня 2011 року, яка полягала у привласненні нею почергово коштів ПАТ «ВТБ Банк» на загальну суму 200000 гривень.

Шкода в сумі 116129 гривень була заподіяна з вини відповідача ОСОБА_3, відповідно по закінченню терміну дії договорів банківського вкладу, а саме 8, 18 та 22 жовтня 2011 року.

У відповідності до змісту рішення апеляційного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року у справі № 0308/16410/12, ОСОБА_5 вперше звернувся із письмовою заявою до адміністрації відділення «Соборність» ПАТ «ВТБ Банк» в м. Луцьку з вимогою повернення вкладів і процентів 28 грудня 2011 року.

19 квітня 2012 року ОСОБА_5 повторно письмовою заявою звернувся до Луцької регіональної дирекції ПАТ «ВТБ Банк» з вимогою повернення йому грошових вкладів та нарахованих процентів.

25 вересня 2012 року ОСОБА_4 звернулась до адміністрації ПАТ «ВТБ Банк» із письмовою заявою про отримання нею від ОСОБА_5 коштів в сумі 200000 гривень, їх привласнення та фальсифікації договорів банківського вкладу. Цього ж дня ОСОБА_3 надала позивачу усі п?ять оригіналів договорів банківського вкладу, укладених із ОСОБА_5, тим самим довела до відома адміністрацію ПАТ «ВТБ Банк» усі основні умови договорів: предмет договору (сума депозитного вкладу), строки, процентні ставки, умови повернення вкладу та процентів, інші.

ОСОБА_6 «Про проведення перевірки з метою встановлення або спростування факту заключення з ОСОБА_5 депозитних угод у 2011 році» від 02 жовтня 2012 року, встановлено, що депозитні угоди з ОСОБА_5 не укладалися, надані для перевірки ОСОБА_3 договори є нікчемними, ОСОБА_5 грошові кошти в касу банку не вносилися.

05 жовтня 2012 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулось до прокуратури м. Луцька із заявою в порядку ст.97 КПК України (1960 року) щодо вчинення злочину ОСОБА_5 та ОСОБА_4

У жовтні 2012 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення коштів за договорами депозиту, а ПАТ «ВТБ Банк», в свою чергу подав до ОСОБА_5 зустрічний позов про визнання договорів банківського вкладу недійсними.

За рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2012 року у цивільній справі № 0308/16410/12, яке неодноразово протягом 2013-14 років змінювалося та вступило в законну силу лише 12 листопада 2014 року, ухвалено стягнути з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_5 200000 гривень вкладу, 133999,97 гривень процентів за користування вкладами, 5233,38 гривень 3% річних за несвоєчасне повернення банківських вкладів, а також стягнути з банку 2089,32 гривень судового збору на користь держави (загальна сума - 341322,37 гривень), а у задоволенні зустрічного позову банку щодо визнання договорів банківського вкладу недійсними - відмовити.

В той же час в ході виконання ухвалених рішень судів:

➢18 березня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» в добровільному порядку сплатило на користь ОСОБА_5 208932,10 гривень та в користь держави 2089,32 гривень судового збору;

➢16 червня 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» в добровільному порядку сплатило на користь ОСОБА_5 113501,02 гривень;

➢08 грудня 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» в добровільному порядку сплатило на користь ОСОБА_5 16800,23 гривень.

15 червня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» заявило цивільний позов у кримінальному провадженні № 0000303 до ОСОБА_3, в якому просило стягнути із відповідача 341322, 37 гривень.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року задоволено цивільний позов ПАТ «ВТБ Банк» та стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку 200000 гривень заподіяної нею матеріальної шкоди.

Вироком Апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року за заявою ПАТ «ВТБ Банк» залишено без розгляду позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» шкоди в розмірі 141322,37 гривень.

Лише 07 грудня 2016 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулося до Володимир-Волинського міського суду із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди в сумі 141322, 37 гривень.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що про заподіяння шкоди з вини відповідача в сумі 316129 гривень, що складається із 200000 гривень вкладу та 116129 гривень нарахованих процентів за користування вкладом в межах дії договорів, позивач дізнався саме 25 вересня 2012 року із заяви відповідача ОСОБА_3 про фактичне вчинення нею злочину. Цього ж дня ПАТ «ВТБ Банк» отримав від ОСОБА_3 усі пять оригіналів договорів банківського вкладу із зазначеними у них основними умовами, зокрема, що стосувалися строків депозитних вкладів та процентних ставок. 02 жовтня 2012 року викладені у заяві ОСОБА_3 обставини були підтверджені проведеною банком перевіркою. Даний факт також і підтверджується заявою ПАТ «ВТБ Банк» про вчинення злочину, в порядку ст.97 КПК України (1960 року), яка була подана 05 жовтня 2012 року.

У відповідності до ст.233 КЗпП України, протягом одного року з моменту виявлення заподіяної працівником ОСОБА_3 шкоди, ПАТ «ВТБ Банк» до суду не звернувся, а отже пропустив строк звернення до суду з позовом зазначеної категорії.

В ході виплат в добровільному порядку на виконання рішення суду на користь ОСОБА_5 коштів, які на думку позивача є шкодою, спричиненою внаслідок протиправних дій відповідача, у ПАТ «ВТБ Банк», відповідно 18 березня 2013 року, 16 червня 2014 року та 08 грудня 2014 року тричі також виникало право звернення до суду про стягнення заподіяної шкоди із ОСОБА_3 в порядку регресу.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Це положення законодавства передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобовязання, а саме із заподіяння шкоди.

В той же час протягом встановленого законодавством одного року з моменту виникнення права звернення до працівника в порядку регресу ПАТ «ВТБ Банк» до суду також не звернулося, а отже позивач повторно пропустив строки звернення до суду з позовом відповідної категорії.

Вже пропустивши строки звернення до суду, в тому числі і щодо відшкодування ОСОБА_3 суми вкладу, привласненою нею в розмірі 200000 гривень, ПАТ «ВТБ Банк» 16 червня 2015 року заявило цивільний позов у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_3 В ході судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_3 визнала цивільний позов в частині стягнення з неї 200000 гривень заподіяної шкоди та, відповідно вироком Луцького міськрайонного суду від 21 січня 2016 року цивільний позов ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто з неї 200000 гривень.

В той же час, в ході розгляду даного кримінального провадження, а відповідно і заявленого цивільного позову, ПАТ «ВТБ Банк» із своєї ініціативи подало до суду заяву про залишення без розгляду цивільного позову в частині стягнення із ОСОБА_3 141322,37 гривень, в які включалися виплачені банком ОСОБА_5 проценти за користування вкладом, 3% річних за прострочення грошових зобовязань та сплачений банком судовий збір.

Вироком апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року, в частині, що стосується заявленого ПАТ «ВТБ Банк» цивільного позову, задоволено заяву банку та залишено цивільний позов в частині стягнення із ОСОБА_3 141322,37 гривень без розгляду.

За поясненнями представника позивача ПАТ «ВТБ Банк», станом на вересень-жовтень 2012 року банком не були сприйняті заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як реальні, оскільки жодних договорів у банку зареєстровано не було, кошти в каси банку ОСОБА_5 не вносилися, інформація в базах даних банку щодо цих операцій також була відсутня. В подальшому ПАТ «ВТБ Банк» у звязку з довготривалими судовими процесами не мало змоги дізнатися про розмір майнової шкоди, яку слід стягувати із відповідача ОСОБА_3, оскільки рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2012 року у справі № 0308/16410/12 неодноразово змінювалося апеляційною та касаційною інстанціями. Остаточний розмір сум, які підлягають стягненню із ОСОБА_3 банк дізнався лише 10 грудня 2014 року, коли було відмовлено в перегляді в касаційному порядку зазначеного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області. В той же час ПАТ «ВТБ Банк», дотримуючись річного строку звернення до суду в порядку ст.233 КЗпП, використало 15 червня 2015 року своє право подати цивільний позов до ОСОБА_3 в межах кримінального провадження.

Вироком Апеляційного суду Волинської області від 08.06.2016 року позов ПАТ «ВТБ Банк» в частині стягнення 141322,37 гривень майнової шкоди залишено без розгляду. На думку представника позивача, відповідно до ч.2 ст.265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, предявлений у кримінальному провадженні, час від дня пред?явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона продовжується до шести місяців. Відповідно до ст.9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. На думку представника позивача викладене свідчить, що положення ч.2 ст.265 ЦК України підлягає застосуванню до спірних (трудових) правовідносин, оскільки питання строку про предявлення позову про відшкодування майнової шкоди працівником у випадку його залишення без розгляду в межах кримінального провадження не врегульоване нормами трудового законодавства.

На думку представника позивача, ПАТ «ВТБ Банк» строки звернення до суду не пропустив, а у випадку, якщо під час розгляду справи суд прийде до висновку про пропуск строку звернення до суду з заявленими вимогами (повністю або частково), просив його поновити.

ОСОБА_6 ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Практикою Європейського суду з прав людини визначено, що поновлення судом строку звернення до суду без обґрунтованої підстави є протиправним, порушує принцип правової визначеності та право на справедливий суд (справи «Устименко проти України», «Пономарьов проти України», ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Досліджуючи питання щодо поважності причин пропуску строків звернення до суду згідно заявлених позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків:

1.за висновками суду, позивач дізнався про заподіяння йому прямої дійсної шкоди з вини відповідача при виконанні ним своїх трудових обовязків в сумі 116129 гривень (крім 200000 гривень, які не є предметом даного позову) саме 25 вересня 2012 року, коли отримав заяву відповідача ОСОБА_4, а також оригінали укладених нею договорів із ОСОБА_5 ОСОБА_6 проведеної банком перевірки 02 жовтня 2012 року з врахуванням поданих відповідачем документів факт заподіяння шкоди було підтверджено, про що також свідчить заява банку про вчинення злочину від 05 жовтня 2012 року, подана ним до правоохоронних органів як наслідок проведеної перевірки.

За поясненнями представника позивача, на той час банк відкинув можливість визнання укладених відповідачем депозитних договорів та предявив до ОСОБА_5 зустрічний позов про визнання договорів депозитного вкладу недійсними. Тоді ж банк не володів відомостями про суму шкоди, яка була йому заподіяна.

На думку суду зазначені пояснення представника позивача не доводять поважності причин пропуску ним строків звернення до суду. Із змісту поданих позивачу зазначених вище документів (заяви ОСОБА_3 та оригіналів договорів) вбачалися як факт нанесення позивачу шкоди, так і без особливих зусиль можна було вирахувати розмір заподіяної шкоди. Виходячи із встановленої дати, строк звернення позивача до суду закінчувався 02 жовтня 2013 року. Станом на цю дату банком вже велася активна позовна боротьба із ОСОБА_5 щодо стягнення коштів та визнання договорів недійсними, а саме у цивільній справі № 0308/16410/12 вже були прийняті рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2012 року, рішення Апеляційного суду Волинської області від 28 січня 2013 року, Ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року. Більше того, 18 березня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» виплатило ОСОБА_5 208932,10 гривень, що надало йому право звернення до ОСОБА_3 з регресним позовом про відшкодування шкоди.

Однак, незважаючи на сказане ПАТ «ВТБ Банк» з позовом до ОСОБА_3 до 02 жовтня 2013 року не звернувся, так само як і не залучив її до участі стороною в цивільній справі № 0308/16410/12, хоч мав право і можливість це зробити.

2.18 березня 2013 року, 16 червня 2014 року, 08 грудня 2014 року банк виплатив ОСОБА_5 та державі 341322,67 гривень.

Таким чином, при умові визнання поважними причинами пропуску попереднього строку звернення суду, позивач знову його тричі пропустив не використавши своє право регресного позову до відповідача.

3.15 червня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» заявило цивільний позов у кримінальному провадженні, який було прийнято Луцьким міськрайонним судом Волинської області до розгляду. В той же час позивач самостійно та з власної ініціативи подав до суду заяву та просив залишити свій цивільний позов в частині сьогоденних позовних вимог без розгляду. Вироком Апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року цивільний позов до ОСОБА_3 в частині стягнення з неї 141322,37 гривень було залишено без розгляду.

З пояснень представника позивача наданих у судовому засіданні, такі дії ПАТ «ВТБ Банк» були повязані із складністю розвязання даного цивільного спору у кримінальному провадженні та припущенням банку щодо відмови судом в задоволенні даної частини позову.

Припущення позивача щодо некомпетентності суду при вирішенні цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само як і його припущення щодо відмови в задоволенні даного позову, не можуть бути визнані судом поважною причиною пропуску строку та повторного звернення до суду з аналогічними позовними вимогами.

В той же час припущення позивача щодо можливості застосування до даних відносин норм цивільного законодавства, що стосуються позовної давності є також помилковими.

Реалізація права на судовий захист невідємно повязана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Стаття 233 КЗпП України містить положення про строк, у який особа може звернутись за захистом свого права. Таким випадком є, зокрема, норма про звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення заподіяної працівником шкоди, щодо якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

В той же час чинне законодавство України не передбачає можливості переривання, зупинення або продовження строків звернення до суду з позовом у даній категорії справ. Статтею 234 КЗпП України передбачено лише можливість поновлення судом строків, пропущених з поважних причин. В той же час законодавство визначає обовязок суду при розгляді справ перевіряти чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування незалежно від заяв сторін у справі, які є підставою для застосування строків позовної давності згідно норм ЦК України.

Відтак суд прийшов до висновку щодо необхідності застосування до даних спірних правовідносин положень КЗпП України, зокрема спеціальної норми, передбаченої ст.233 цього Кодексу.

Вказане повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленій у постанові Судової палати в цивільних справах від 23 грудня 2015 року № 6-1654цс15.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином на підставі встановлених фактичних обставин справи, позивачем ПАТ ВТБ «Банк» не доведено та не подано в судовому засіданні жодних доказів, які б свідчили про поважність причин пропущення ним строків звернення до суду, передбачених ст.233 КЗпП, а суд не знайшов законних підстав для їх поновлення.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно дост.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.130, 233, 234 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Володимир-Волинський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання.

Повний текст рішення складений 29 червня 2017 року.

Суддя /-/-підпис.

ОСОБА_6 з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер