Справа № 157/787/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гордійчук В.М.
Провадження № 22-ц/773/807/17 Категорія: 30 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів - Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар Черняк О.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 30 березня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 30 березня 2017 року позов у даній справі задоволено повністю.

Стягнуто із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 177565 грн. 20 коп. відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 1000 грн. витрат за проведення експертного дослідження, 5000 грн. моральної шкоди та 2886 грн. 85 коп. сплаченого судового збору.

Стягнуто із ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» в користь ОСОБА_3 50000 грн. страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь держави 38,80 грн. судового збору.

Відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції, в якій, покликаючись на неповне зясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того що вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди доведена, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Повідна», тому матеріальна шкода, заподіяна позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди повинна бути відшкодована страховою компанією в межах ліміту страхового відшкодування, а різницю між розміром шкоди і страховим відшкодуванням слід стягнути із винної особи ОСОБА_4, як і завдану позивачу моральну шкоду.

Такі висновки суду є правильними, відповідають нормам матеріального права, ґрунтуються на повно досліджених обставинах справи і доказах, яким суд дав вірну правову оцінку.

Судом встановлено, що 21 листопада 2015 року близько 04 год. ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «Opel Combo», номерний знак НОМЕР_1, рухаючись на ділянці 450 км автодороги М-07 сполученням «Київ-Ковель-Ягодин», не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого не впорався з керуванням та виїхав вказаним вище транспортним засобом на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3. В результаті зіткнення ОСОБА_4, а також пасажир автомобіля марки «Mercedes» - ОСОБА_5 отримали тілесні ушкодження, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 07 червня 2016 року (а.с. 10-11). Ця постанова ОСОБА_4І не оскаржувалася.

Згідно вказаної постанови, дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія автомобіля марки «Opel Combo», номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_4 у звязку з порушенням ним правил дорожнього руху України, а саме: п. 2.3 б, д, п. 10.1, п. 11.3.

Винуватість ОСОБА_4 у вищевказаній ДТП також стверджується висновком № 8017 судової автотехнічної експертизи дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди, який складений 15 лютого 2017 року.

Порушення ОСОБА_4 Правил дорожнього руху, зокрема п. п. 2.3 б, д, п. 10.1, п. 11.3, знаходиться у прямому причинному звязку із заподіяною шкодою. За відсутності в діях ОСОБА_4 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, кримінальне провадження № 0001446 від 21 листопада 2015 року закрите на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України.

В результаті вищевказаної ДТП автомобіль марки «Мерседес», номерний знак НОМЕР_2, отримав механічні пошкодження. Це зафіксовано протоколом огляду місця події від 21 листопада 2015 року, схемою пригоди та фототаблицями.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на те, що судом при прийнятті рішення про винуватість відповідача ОСОБА_4 неповно зясовано обставини справи і його вина недоведена, неправильно застосовано норми матеріального права. Саме відповідач ОСОБА_4 виїхав на смугу зустрічного руху, по якій рухався позивач ОСОБА_3 і створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху. Зіткнення автомобілів сталось на смузі руху автомобіля ОСОБА_3 Автомобіль марки «Opel Combo» хоч і знаходився після ДТП на обочині, проте автомобіль марки «Mercedes» перебував після зіткнення на своїй смузі руху. Під час проведення досудового розслідування ОСОБА_4 09.03.2016 року, як свідок, пояснив, що він виїхав на зустрічну смугу руху по якій рухався автомобіль ОСОБА_3 і з яким відбулося зіткнення. При засліпленні відповідно до п.19.3 Правил дорожнього руху, ОСОБА_4 повинен був зупинитись, не змінюючи смуги руху, що ним зроблено не було. Вини ОСОБА_3 в даній дорожньо-транспортній пригоді не встановлено.

Проаналізувавши подані сторонами докази, висновок судової автотехнічної експертизи, постанову про закриття кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії водія автомобіля марки «Opel Combo», номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_4 не відповідали вимогам Правил дорожнього руху України, а тому з врахуванням цих обставин та у сукупності із іншими наявними у справі доказами, показаннями свідків, які вказують на безпосередній причинний звязок між діями відповідача ОСОБА_4, а також наслідками у вигляді спричинення пошкоджень належному позивачу автомобілю та ушкоджень здоров'я останнього, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що відповідач винний у виникненні згаданої ДТП.

Автомобіль марки «Opel Combo», номерний знак НОМЕР_1, був застрахований ПрАТ «СК «Провідна» згідно полісу № АЕ/4720617/0313/15 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 08 вересня 2015 року терміном дії до 07 вересня 2016 року включно (а.с. 24). Ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, завдану майну, становить 50 000грн. Страхувальником є ОСОБА_6, жителька м. Каменя-Каширського, вул.Свердлова, 24, яка розпоряджалася вказаним автомобілем на підставі довіреності від 15 квітня 2011 року виданої власником вказаного автомобіля ОСОБА_7 на строк до 15 квітня 2016 року (а.с. 29). Тобто вказаний транспортний засіб згідно вищеназваного Закону вважається забезпеченим.

Як встановлено, вищевказаний автомобіль був переданий ОСОБА_6 ОСОБА_4 у відповідності до п. 2.2 Правил дорожнього руху України, згідно якого власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Як убачається із висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 269 складеного 04 грудня 2015 року (а.с. а.с. 20-25) вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 311CDI», номерний знак НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП, на дату оцінки (03 грудня 2015 року) становив 227565,20 грн.

Встановлено, що позивач на правовій підставі користувався та розпоряджався вказаним автомобілем, що вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ 683588, а тому він має право вимагати відшкодування шкоди, завданої йому пошкодженням автомобіля.

Суд правильно визначився, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( далі - Закон ).

Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Спірні правовідносини є деліктними, оскільки виникли із спричинення шкоди та відповідно регулюються Главою 82 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обовязкове страхування власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Виходячи із положень Закону та враховуючи те, що витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (за висновком експертного автотоварознавчого дослідження №269(а.с.20-25), то належний позивачу транспортний засіб є фізично знищеним, і позивач з фізичним знищенням транспортного засобу погодився, а тому його ремонт є економічно необґрунтованим, у звязку з чим йому, як власнику пошкодженого транспортного засобу, має бути відшкодована у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а саме 227565, 20грн. Вказана сума судом першої інстанції вірно стягнута із страхової компанії в межах ліміту відповідальності і винної особи ОСОБА_4 в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

За змістом ст. 303 ЦПК України апеляційний суд розглядає справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Право відповідача на отримання залишків транспортного засобу може бути захищено після відшкодування заподіяної шкоди, про що не заперечив в судовому засіданні представник позивача.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду в частині відшкодування моральної шкоди, виходячи з такого.

Згідно із ч. 1, п. п. 1, 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Враховуючи характер та обсяг душевних страждань позивача, яких він зазнав у звязку із пошкодженням його майна, а також завданого йому фізичного болю та обсягу і глибини страждань, внаслідок ушкодження здоровя, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд із дотриманням принципів розумності, виваженості та справедливості, правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди в 5000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процессуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 30 березня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді