Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_6, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі ч. ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 06 лютого 2006 року між нею та публічним акціонерним товариством «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено договір поруки, за умовами якого вона зобов'язалась нести солідарну відповідальність з ОСОБА_6 щодо виконання останнім зобов'язань за кредитним договором № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

У червні 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовом до неї та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Вважала, що відповідач звернувся до суду із пропуском шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Крім того, додатковою угодою № 3 від 06 березня 2009 року до кредитного договору, яку вона не підписувала, було збільшено обсяг її відповідальності, як поручителя, що відповідно до

ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Беручи до уваги зазначене, просила визнати договір поруки від

06 лютого 2006 року, укладений між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» таким, що припинив свою дію.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 січня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

04 листопада 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки додаткова угода № 3 від

06 березня 2009 року не збільшувала обсяг відповідальності поручителя, при цьому банк не пропустив шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, для звернення до суду із позовом про стягнення з боржника та поручителя заборгованості за кредитним договором.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 лютого 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 014/0049/74/45162, за умовами якого останньому було надано кредит в сумі 50 520 дол. США зі сплатою 12,5 % річних та з кінцевим строком повернення до 06 лютого 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 06 лютого 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалась солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_6 з погашення суми кредиту, процентів та пені.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»

17 квітня 2012 року пред'явило поручителю ОСОБА_4 досудову вимогу про погашення наявної заборгованості в розмірі 2 506,97 дол. США та 4 681 грн 13 коп., а також у липні 2012 року звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом про солідарне стягнення вказаної суми заборгованості з позичальника ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня

2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2013 року, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 зазначала, що її порука є припиненою на підставі ч. ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 17 липня 2018 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через

6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16.

Враховуючи, що несплата заборгованості за договором кредиту почалась з 15 січня 2012 року, при цьому з досудовою вимогою про погашення заборгованості ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось

17 квітня 2012 року, а з позовною заявою - 04 липня 2012 року, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання поруки припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Законними та обґрунтованими є також висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання договору поруки припиненим на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, зокрема у зв'язку з укладенням без згоди позивача додаткової угоди № 3 від 06 березня 2009 року до кредитного договору.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитноїпроцентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконанняпозичальником своїх зобов'язань перед банком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15.

Враховуючи, що за умовами додаткової угоди № 3 від

06 березня 2009 року до кредитного договору зменшувалась процентна ставка за кредитом та запроваджувались кредитні канікули на передбачений сторонами договору термін, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав вважати, що з укладення зазначеної угоди збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги, що право банку на дострокове стягнення заборгованості настало ще в травні 2008 року, однак з позовом він звернувся лише в липні 2012 року, тобто з пропуском строку встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, є безпідставними та не можуть бути взяті судом касаційної інстанції до уваги з огляду на положення ч. 2 ст. 335 ЦПК України.

Посилання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 про припинення договору поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 додаткову угоду № 3 від 06 березня 2009 року до кредитного договору не підписувала, є необґрунтованими, оскільки встановлено, що зазначена угода не збільшувала обсяг відповідальності поручителя.

Інші докази та обставини, на які посилається представник

ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

Л.М.Мазур

Т.О. Писана