АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

19 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

судді- доповідача: ПрокопчукН.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14 серпня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Укршахтгідрозахист" про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні ,-

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача. Зазначав,що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12.02.2015 року по 22.10.2015 року. На підставі наказу Міненерговугілля України № 544 від 19.08.2015 року Державне підприємство "Укршахтгідрозахист" з м. Макіївка Донецької області було переміщено до м.Києва, а його було звільнено з роботи. Посилаючись на те,що при його звільненні з роботи йому не була сплачена компенсація втрати заробітної плати у розмірі 330.79 грн.,яка була стягнута на його користь згідно з рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 18.07.2016 року ,просив стягнути на його користь 75 184.24 коп. середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати при звільненні.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 14.08.2017 року у задоволенні даного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення його позову у повному обсязі. Посилається на незаконність та необгрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права,не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи,безпідставний висновок суду щодо знаходження відповідача у зоні АТО й звільнення з цих підстав його він відповідальності за порушення прав позивача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник Державного підприємства "Укршахтгідрозахист" в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення. Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом позивач працював у Державному підприємстві "Укршахтгідрозахист" з 12.02.2015 року по 22.10.2015 року на посаді начальника юридичного відділу .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що при звільненні його з роботи відповідачем проведено розрахунок не у повному обсязі, не доплачено 330.70 грн. компенсації втрати частини заробітку за березень 2015 року, що встановлено рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 18.07.2016 року .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що перебування відповідача у зоні АТО виключає його вину у непроведенні належного розрахунку з позивачем при звільненні останнього, оскільки виробнича діяльність позивача та його фінансування припинено внаслідок збройного конфлікту, який відповідач не міг передбачити та відвернути. Вважав позовні вимоги не доведеними.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитися у повній мірі не може, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права,грунтуються на неповно з'ясованих обставинах ,що мають значення для справи, є невмотивованими, наявним у справі доказам не надано правової оцінки, що відповідно до положень ст.309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Матеріалами справи підтверджено, що юридичною адресою відповідача є м.Київ, пров. Приладний,2-А у Святошинському районі м.Києва, а відтак висновки суду щодо знаходження підприємства у зоні АТО не грунтуются на матеріалах справи.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі у справі за № 6-259цс17 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2016 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до Державного підприємства "Укршахтгідрозахист" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. При цьому вказаними судовими рішеннями було встановлено, що розрахунок з позивачем при його звільненні з роботи проведено вчасно та у повному обсязі.

За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись із позовом про стягнення недоплаченої заробітної плати позивач зазначав, що йому стало відомо про не дорахування та не сплату йому компенсації втрати заробітної плати за березень 2016 року у розмірі 330.79 грн. лише після ухвалення вказаних судових рішень.

Даних про те, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2016 року про стягнення з Державного підприємства "Укршахтгідрозахист" на користь позивача 330.79 грн. оскаржувалося відповідачем матеріали справи не містять, а з долученого до письмових заперечень на апеляційну скаргу листа відповідача на адресу позивача убачається, що вказане рішення частково виконане, а для отримання решти грошових коштів позивачеві пропонується надати реквізити для перерахування грошових коштів.

Отже, відповідач визнав, що при звільненні позивача з роботи, йому не було виплачено частину заробітної плати в сумі 330.79 грн.

З огляду на те, що щомісячна зарплата позивача складала 6 574.39 - 7036.95 грн. , згідно з наданою ним довідкою від 22.10.2015 року, ця сума складає лише 1/21 частину його щомісячної заробітної плати.

Таким чином,виходячи з встановлених обставин справи, з урахуванням вищевказаної правовой позиції щодо співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку ,колегія суддів вважає ,що у відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку буде співмірним стягнення на його користь з відповідача 1000 грн. і задовольняє частково апеляційну скаргу та позов.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з Державного підприємства "Укршахтгідрозахист" на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог у розмірі 704 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту : Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Укршахтгідрозахист" на користь ОСОБА_2 1000 ( Одну тисячу) грн. у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку та витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Суддя - доповідач :

Судді :

Справа № 759/13334/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10358 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.