Справа № 345/1528/16-ц
Провадження № 22-ц/779/717/2017
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Томин О.О., Максюти І.О.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Калуського міськрайонного суду від 09 березня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 28.01.2016 року відповідачі по справі нанесли йому матеріальну шкоду, яка полягає в тому, що вони самовільно, всупереч встановленому законом порядку, зрізали електричною пилою (болгаркою) належні йому металічні (ковані) ворота та зрізали навісний замок, на які вони були закриті.

Позивач стверджував, що йому завдано матеріальну шкоду на загальну суму 5939 грн., куди входить: вартість матеріального збитку згідно висновку спеціаліста - 2822 грн., за вартість послуг оцінювача - 2800 грн. та вартість поїздок та інших витрат - 317 грн.

Також зазначав, що відповідачі заподіяли йому моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 6000 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 09 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Вирішено стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 5622 грн. матеріальної шкоди та 2000 грн. моральної шкоди.

Вирішено стягнути з кожного відповідача на користь позивача по 720 грн. понесених витрат на правову допомогу та 220,48 грн. сплаченого судового збору .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на його незаконність та необґрунтованість. Зокрема, апелянти зазначають, що судом порушено норми процесуального права, оскільки суд вирішив проводити справу без участі відповідачів, які не зявились в судове засідання з поважних причин, та проігнорував клопотання про відкладення розгляду справи, чим позбавлено їх реалізувати свої права, передбачені статтями 27, 31 ЦПК України.

Апелянти також стверджують, що суд порушив норми матеріального права, а саме: статті 12, 17, п. 3 ст. 83 Земельного кодексу України та деякі інші, які підлягали застосуванню, оскільки не взяв до уваги докази, які свідчать про те, що заїзд є громадським. Тому вважають, що, визнаючи підїзд та металеву браму особистою приватною власністю позивача, суд помилково взяв на себе повноваження органу місцевого самоврядування.

Апелянти також вважають, що суд прийшов до помилкового висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 брали участь у демонтажі воріт.

Також апелянти вважають, що судом не зазначено в якій частині заподіяно шкоду кожним із відповідачів та яка сума повинна бути відшкодована кожним із відповідачів, що суперечить п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Апелянти стверджують, що матеріальна шкода виникла з вини позивача, який незаконно встановив металеву браму на громадському заїзді, що перешкоджає використанню дороги всіма мешканцями села. З цих же підстав вважає, що жодних моральних страждань позивачу завдано не було.

З наведених підстав апелянт просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянти та представник апелянтів ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та просили її задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечили з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши рішення в частині визначення розміру матеріальної шкоди та судових витрат, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що солідарними діями відповідачів, які полягали у незаконному знесенні воріт, позивачу було заподіяну матеріальну шкоду, розмір якої підтверджено висновком про вартість майна, згідно якого матеріальний збиток становить 2822 грн., та квитанцією ФОП ОСОБА_10 про оплату вартості проведеного звіту по визначенню вартості матеріального збитку, в розмірі 2800,00 грн. (т. 2 а. с. 37).

Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд не визначився із розміром матеріальної шкоди, завданої позивачу, неправильно віднісши до категорії матеріальної шкоди вартість проведення звіту про оцінку, тоді як такі витрати є судовими витратами. Тому рішення підлягає зміні в частині стягнення матеріальної шкоди та розподілу судових витрат, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.09.2010 року, виданого Добровлянською сільською радою (т. 1 а.с. 26) домоволодіння в с. Добровляни по вул. Василишина, 19 Калуського району належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.03.2015 року (т. 1 а. с. 27-28) вбачається, що в склад домоволодіння по вул. Василишина, 19 в с. Добровляни входять, в тому числі, огорожа під номером «2», площею 32,2 кв.м та ворота під номером «3», площею 7,0 кв.м. Таким чином, спірні ворота належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.12.2012 року скасовано постанову Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області від 20.11.2012 року, якою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53-1 КУпАП, а саме самовільному встановленні брами на загальному заїзді, який являється дорогою громадського користування (т. 1 а. с. 19). Зокрема, судом було встановлено, що брама з 1967 року завжди стояла на тому ж самому місці, була встановлена ще спадкодавцем ОСОБА_11, а потім тільки перероблялася з деревяної на металеву померлим батьком ОСОБА_2 Отже, вказаною постановою суду було підтверджено законність встановлення воріт.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013 року (т. 1 а. с. 20-23) за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.04.2013 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Добровлянської сільської ради про усунення перешкод у користуванні підїздом, визнання незаконним рішення сільської ради в частині перенесення самовільно збудованого гаражу задоволено частково. А саме зобовязано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні заїздом до домоволодіння ОСОБА_2, що розташоване в с. Добровляни по вул. Василишина, 19 Калуського району, визнано незаконним п. 2 рішення Добровлянської сільської ради №2-14/2012 р. від 16.10.2012 року та зобовязано ОСОБА_4 перенести ворота гаражу по вул. Василишина, 15 в с. Добровляни Калуського району зі спірного проїзду на свою частину домоволодіння. Зокрема, цим рішенням апеляційного суду було встановлено, що будинок по вул. Василишина, 19 в с. Добровляни знаходиться на земельній ділянці, яка була виділена тітці позивача ОСОБА_11 відповідно до діючого на той час земельного законодавства згідно акту відводу та закріплення меж присадибної ділянки від 20.03.1968 року та рішення Підмихайлівської сільради від 29.05.1967 року №8, відповідно до яких даний заїзд входить в межі виділеної земельної ділянки, який іде з центральної частини вул. ОСОБА_7 до домоволодіння позивача і загороджений дерев'яною брамою з 1967 року, яку в 2006 році він поміняв на металеву. Крім того, згідно генерального плану забудови даного населеного пункту від 1985 року даний заїзд числиться як під'їзд до господарства тільки позивача і протягом 2005-2010 років рішення про визнання даного заїзду громадським не приймалося (т. 1 а. с. 22).

Таким чином, даним рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013 року було фактично визнано право позивача на користування спірним заїздом та перевірено законність встановлення брами на даному заїзді, натомість зобовязано відповідача ОСОБА_4 не чинити позивачу перешкод в користуванні вказаним заїздом.

З акту державного виконавця від 08.06.2015 року вбачається, що на виконання вищевказаного рішення суду боржником ОСОБА_3 перенесено ворота гаража по вул. Василишина, 17 в с. Добровляни зі спірного проїзду на свою частину домоволодіння (т. 1 а. с. 25).

До того ж, обставини, вказані відповідачем ОСОБА_3 щодо самовільного встановлення ОСОБА_2 брами були предметом розгляду в межах цивільної справи за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої діяла ОСОБА_12, до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні гаражем, шляхом зняття незаконно встановленої брами. Так, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.02.2015 року підтверджено, що спірна земельна ділянка є виключно заїздом до господарства ОСОБА_2 та входить в межі земельної ділянки, наданої ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування його домоволодіння, а тому відповідно не є дорогою чи заїздом загального користування (т. 1 а. с. 24).

З урахуванням викладеного та положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню в даній справі обставина, що ворота позивачем встановлені правомірно на земельній ділянці, яка є заїздом тільки до його господарства.

Наведеним спростовуються доводи апелянтів, що суд не взяв до уваги докази, які свідчать про те, що заїзд є громадським, а також, що матеріальна шкода виникла з вини позивача, який незаконно встановив металеву браму на громадському заїзді, що перешкоджає використанню дороги всіма мешканцями села.

З огляду на викладене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що спірні ворота, які належать позивачу, були законно встановлені ним на земельній ділянці, що перебуває у його виключному користуванні.

Судом також встановлено, що 28.01.2016 року спільними діями відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було проведено демонтаж воріт між будинками №15 та №17, тобто воріт, власником яких є позивач. Даний факт підтверджується даними, які містяться в матеріалах перевірки №284 Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області. Зокрема, як вбачається з висновку інспектора поліції Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області ОСОБА_13 від 09.02.2016 року (т. 2 а. с. 42), 28.01.2016 року біля воріт ОСОБА_2 перебували ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_7, які проводили демонтаж воріт. Демонтувавши ворота, вище вказані особи віднесли на подвіря гр. ОСОБА_2

Також відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 у поясненнях, наданих інспектору поліції, не заперечили своєї участі у процесі зняття воріт (т. 2 а. с. 46, 47, 48). До того ж відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у поданому суду запереченні фактично визнали, що вони демонтували ворота ОСОБА_2

Про те, що сільський голова ОСОБА_6 брав участь у демонтажі воріт підтверджується, зокрема, листом за його підписом від 28.01.2016 року, що адресований на імя начальника Калуського ВП ГУНП, в якому сільський голова просить забезпечити присутність працівників поліції під час виконання рішення суду (т. 1 а. с. 141, 150, т. 2 а. с. 43). Крім того, у висновку інспектора поліції Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області ОСОБА_13 від 09.02.2016 року вказано, що ОСОБА_6 зачитував текст ухвали Калуського міськрайонного суду, зазначивши, що ворота ОСОБА_2 стоять на загальному заїзді, який є дорогою загального користування. Проте, жодного рішення з приводу знесення воріт по вул. Василишина в с. Добровляни судами не ухвалювалося, а сільським головою зачитувалося фактично неіснуюче рішення суду.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 186 КУпАП, тобто за самоправство (т.1 а. с. 226-227, 17-18, т.2 а. с. 34).

Факт зняття відповідачами спірних воріт також підтверджується фотознімками (т. 1 а. с. 30-32), в тому числі долученими самими відповідачами (т. 1 а. с. 75).

Наведеним спростовуються викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд прийшов до помилкового висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 брали участь у демонтажі воріт.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями ч. 1 ст. 1190 ЦК України встановлено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 2, 3 постанови №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснив, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При вирішенні спору про відшкодування як матеріальної так і моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими.

Враховуючи, що відповідачі при здійсненні демонтажу воріт ОСОБА_2 діяли спільно, згідно заздалегідь розподілених ролей, при цьому будучи обєднані єдиним наміром, а тому відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що судом не зазначено в якій частині заподіяно шкоду кожним із відповідачів та яка сума повинна бути відшкодована кожним із відповідачів, що має значення за відсутності солідарного завдання шкоди.

В силу дії ст. 1192 ЦК України, якою визначені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до звіту №16/12/02 від 22.02.2016 року, здійсненого СПД ОСОБА_10 (т. 1 а. с. 11-15), вартість матеріального збитку, завданого власнику майна внаслідок руйнування воріт, що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, Калуський район, с. Добровляни, вул. Василишина, 19, станом на дату оцінки, складає 2822,00 грн.

Відповідачі не надали суду доказів, які б спростували суму матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_2

Разом з тим, суд неправильно до спірних правовідносин застосував норму матеріального та процесуального права, виходячи із наступного.

Як встановлено судом згідно висновку про вартість майна вартість матеріального збитку, завданого власнику майна внаслідок руйнування воріт, складає 2 822 грн.

Згідно квитанції ФОП ОСОБА_10 вартість проведення звіту про визначення вартості матеріального збитку становить 2 800,00 грн. (т. 1 а. с. 16, т. 2 а. с. 37).

Суд вважав, що загальна сума матеріальної шкоди, заподіяної позивачу, становить 5622 грн. (2 822 вартість матеріального збитку + 2 800 вартість проведення звіту про оцінку), однак такий висновок є неправильним.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Виходячи зі змісту даної норми позивачу завдано матеріальні збитки в розмірі 2 822 грн.

Вартість проведення звіту про оцінку в розмірі 2800,00 грн. не є збитками, а судовими витратами. Так, відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи належать, в тому числі, витрати, пов'язані із залученням спеціалістів (п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України).

Таким чином, вартість проведення звіту про оцінку в розмірі 2800 грн. є судовими витратами і такі підлягають стягненню відповідно до ст. 88 ЦПК України з кожного відповідача на користь позивача по 560 грн.(2800 грн. / 5 відповідачів).

За таких обставин з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 560 грн. за оплату послуг оцінювача, 720 грн. понесених витрат на правову допомогу та 220,48 грн. сплаченого судового збору. Таким чином, з кожного відповідача слід стягнути на користь позивача по 1500 грн. 48 коп. судових витрат.

Враховуючи неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права ч. 2 ст. 22 ЦК України, ст. ст. 79, 88 ЦПК України судове рішення відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення матеріальної шкоди та розподілу судових витрат. З відповідачів в солідарному порядку на користь позивача слід стягнути 2822 грн. матеріальної шкоди, та з кожного відповідача по 1500 грн. 48 коп. судових витрат.

Задовольняючи частково вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн., суд виходив з положень ч. 1 ст. 23 ЦК України, ст. 1167 ЦК України, розяснень пунктів 3, 5, 9, 10 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, та встановленого судом, що неправомірними діями відповідачів по демонтажу майна позивача безперечно спричинено стресову ситуацію, що призвела до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки вже тривалий час заїзд до його домогосподарства не закривається. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер порушення прав позивача, тяжкість та істотність вимушених змін у житті. Тому, виходячи з принципу розумності і справедливості, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь вини відповідачів, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути в солідарному порядку 2 000 грн. моральної шкоди.

При цьому, викладені в апеляційній скарзі, доводи про те, що матеріальна шкода виникла з вини позивача, який незаконно встановив металеву браму на громадському заїзді, що перешкоджає використанню дороги всіма мешканцями села, тому жодних моральних страждань позивачу завдано не було, є голослівними, повністю спростовані дослідженими судом належними та допустимими доказами.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 09 березня 2017 року змінити в частині стягнення матеріальної шкоди та судових витрат.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 2822 грн. матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (з кожного) на користь ОСОБА_2 по 1500 грн. 48 коп. судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: О.О. Томин

ОСОБА_14