У х в а л а

20 червня 2017 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Волинської області від

11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок злочину, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 13 серпня 2008 року під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася в смт Іваничі Волинської області з вини ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, які призвели до 25% втрати загальної працездатності, отримавши ІІІ групу інвалідності. Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на його користь

279 грн 50 коп. щомісячного відшкодовування шкоди за період з 01 жовтня

2012 року по 01 листопада 2012 року. Починаючи з 01 листопада 2012 року і по час звернення до суду відповідач будь-яких відшкодувань не проводив, у зв'язку з чим ОСОБА_3 звернувся до суду та просив стягнути з відповідача у період з 01 листопада 2012 року по 01 січня 2014 року шкоду, завдану каліцтвом, в розмірі 4 021 грн 75 коп. щомісячно.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від

03 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за період з 01 листопада 2012 року по 01 січня 2014 року загальну суму по відшкодуванню шкоди, завданої каліцтвом, пропорційно ступеню втрати працездатності в сумі

4 021 грн 75 коп.

Стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 щомісячне відшкодування шкоди з 01 січня 2014 року по 01 липня 2014 року у розмірі, пропорційному ступеню втрати працездатності ОСОБА_3 до мінімальної заробітної плати.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 03 грудня

2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності причинно-наслідкового зв'язку між втратою працездатності позивачем на момент її останнього визначення та дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 13 серпня 2008 року з вини відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження доводів позивача щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та настанням негативних наслідків для позивача, які є обов'язковою умовою відповідальності відповідача.

З висновком суду не можна не погодитися з огляду на таке.

Встановлено, що 13 серпня 2008 року трапилась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_3 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня важкості у виді закритого перелому середньої і нижньої третинилівого стегна зі зміщенням. Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 19 березня 2009 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та кримінальну справу відносно ОСОБА_4 закрито згідно п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію».

26 березня 2009 року Нововолинською МСЕК ОСОБА_3 було встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання до 01 квітня

2010 року, яка була продовжена 08 квітня 2010 року до 01 квітня 2011 року,

31 березня 2011 року група продовжена до 01 квітня 2012 року (довідка до акта огляду МСЕК № 0071051), 02 квітня 2012 року групу продовжено до 01 квітня 2013 року (довідка Нововолинської МСЕК № 0090491). Згідно останнього висновку Нововолинської МСЕК ОСОБА_3 було продовжено ІІІ групу інвалідності з 01 квітня 2013 року по 01 липня 2014 року (довідка до акта огляду МСЕК № 0049529).Згідно висновку комісійної судово-медичної експертної комісії Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи від 07 грудня 2011 року № 98 втрата загальної працездатності ОСОБА_3 становить 25%.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 007 грн 17 коп. щомісячного відшкодування шкоди, завданої злочином, за період з 07 грудня 2011 року по

01 квітня 2012 року.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від

13 листопада 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 279 грн 50 коп. щомісячного відшкодування шкоди за період з 01 жовтня 2012 року по 01 листопада 2012 року.

Зобов'язання щодо відшкодування шкоди, встановлені попередніми рішеннями суду, закінчилися 01 листопада 2012 року, оскільки саме по цю дату було встановлено позивачеві втрату працездатності та пов'язано цю втрату працездатності зі шкодою, заподіяною внаслідок ДТП, учасниками якої були сторони у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала школи каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрат чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування ст. 1195 ЦК України є відповідний висновок судово-медичної експертизи з визначення процента втрати працездатності. Однак наданий ОСОБА_3 висновок не мітить причинно-наслідковий зв'язок між втратою працездатності та дорожньо-транспортною пригодою, яка трапилася 13 серпня 2008 року.

Суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Волинської області від

11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок злочину, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович