Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи: управління служби у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дорогій Валентина Анатоліївна, про визнання договорів іпотеки недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_4, діючи в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), треті особи: управління служби у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., про визнання договорів іпотеки недійсними.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір від 26 травня 2005 року, відповідно до якого позивач отримала кредит в розмірі 63 тис. дол. США, та кредитний договір від 26 травня 2006 року, за яким остання отримала кредит в розмірі 33 400 дол. США. З метою забезпечення кредитів за указаними договорами вона передала в іпотеку свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за іпотечними договорами від 27 травня 2005 року та від 26 травня 2006 року. В квартирі фактично проживала вона, її чоловік та двоє малолітніх дітей, хоча і не були зареєстровані за цією адресою.

Тобто, тому ці іпотечні договори є підставою для визнання недійсними. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові, оскільки іпотечна квартира є єдиним та постійним місцем проживання її неповнолітньої дитини. Тобто, без передньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини.

Посилаючись на те, що вона уклала договори іпотеки своєї квартири без отримання попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення правочину стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти і указуючи на те, що передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», позивач просила суд визнати недійсними указані договори іпотеки та виключити з Державного реєстру іпотек записи про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року, позов ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу 30 грудня 2003 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

26 травня 2005 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику було надано кредит на суму 63 тис. дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00 % річних, зі строком повернення кредиту не пізніше 26 травня 2020 року.

27 травня 2005 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк»,(іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_4 її боргових зобов'язань за кредитним договором від 26 травня 2005 року, вона передала банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, 26 травня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 33 400 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14,00 % річних, зі строком повернення кредиту не пізніше 25 травня 2016 року.

26 травня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк»,(іпотекодержатель) та позивачем ОСОБА_4 (іпотекодавець) було укладено наступний договір іпотеки, яким забезпечено повне і своєчасне виконання іпотекодавцем боргових зобов'язань за кредитним договором від 26 травня 2006 року, і яким в наступну іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1.

Судами установлено, що за змістом указаних договорів іпотеки іпотекодавець має необхідну за законодавством України дієздатність для укладення та виконання положень цих договорів; іпотекодавець має повне право на передачу в іпотеку всього предмету іпотеки; укладання і виконання іпотекодавцем договорів не суперечить жодному положенню угод іпотекодавця із третіми особами; ні предмет іпотеки в цілому, ні будь-яка його частина не перебуває і протягом терміну дії цього договору не перебуватиме у будь-якій іншій іпотеці, оренді (суборенді) або заставі і не є предметом будь-якого арешту, обмеження або заборони на відчуження, чи предметом будь-якого іншого обтяження, окрім передбачених цими договорами; будь-яка інформація, надана іпотекодавцем іпотекодержателю щодо предмета іпотеки, є дійсною та залишається такою протягом дії договорів; відсутні права будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки (будь-якої його частини); не має жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки; зміст ст. ст. 3, 21, 65, 74 Сімейного кодексу України іпотекодавцю роз'яснено. Зазначено, що іпотекодавець перебуває у фактичних сімейних відносинах.

Установлено також, що 13 вересня 2004 року ОСОБА_4 набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_5 на підставі відповідного договору купівлі-продажу.

На день укладення спірних договорів іпотеки позивач мала неповнолітнього сина, ОСОБА_7 (нині - ОСОБА_7), який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Лос-Анжелесі, Сполучені Штати Америки і є громадянином указаної країни.

31 жовтня 2007 року ОСОБА_7 подав заяву про реєстрацію його місця проживання за адресою переданої в іпотеку квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Відмовляючи у позові ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи та перевірки наданих сторонами доказів (ст. 212 ЦПК України), установивши відсутність порушення прав ОСОБА_7 та недобросовісність дій іпотекодавця ОСОБА_4 при передачі в іпотеку банку спірної квартири за відсутності недобросовісності в діях іпотекодержателя, обґрунтовано виходив з того, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, саме по собі не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, у зв'язку із чим у суду буди відсутні підстави для визнання недійсними спірних договорів іпотеки.

Указаний висновок судів попередніх інстанцій узгоджуються із правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року, № 6-2940цс15 від 20 січня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

Доводи касаційної скарги, які були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: С.П. Штелик

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта