Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 жовтня

2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 12 січня 1973 року по 26 грудня

1986 року перебувала з ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі.

Зазначала, що розірвання шлюбу було формальним, після розірвання шлюбу вона з ОСОБА_4 продовжували проживали однією сім'єю та підтримували спільний побут, бюджет, вели спільне господарство. Фактичні шлюбні відносини між ними було припинено у 2007 році.

Враховуючи зазначене, а також те, що за час спільного проживання однією сім'ю ОСОБА_4 набув право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, просила встановити факт проживання сторін однією сім'єю в період з 27 грудня 1986 року по 24 липня 2007 року та визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку, як на спільне майно подружжя.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від

20 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 жовтня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин у справі, які мають значення для правильного вирішення справи, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 не доведено факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1986 року по 2007 рік.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами встановлено, щосторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1973 року по 26 грудня 1986 року.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 зазначала, що після розірвання шлюбу вона з ОСОБА_5 продовжували проживати однією сім'ю, вести спільне господарство та бюджет. При цьому ОСОБА_5, за час проживання однією сім'єю з ОСОБА_4, було набуто у власність житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13.

Судами встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 05 грудня 2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2012 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та встановлення порядку користування ним. При розгляді вказаної справи було встановлено обставини, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення при розгляді даної справи, зокрема те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 була зареєстрована та фактично проживала в АДРЕСА_2, яку відчужила у 1996 році та переїхала у спірний будинок. При цьому спірний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію згідно з рішенням № 22 від 11 лютого 1988 року виконавчого комітету Пустомитівського району Львівської області на підставі акта про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03 лютого 1988 року. Зазначені обставини не оспорювались сторонами, доказів того, що спірний житловий будинок був побудований за спільні кошти сторін, матеріали справи не містять.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій вірно визначилися із характером спірних правовідносин, правильно застосували норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому судами належним чином було встановлено фактичні обставини у справі, надано оцінку наданим сторонами доказам та зазначено про мотиви їх неприйняття.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від

20 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від

26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О. Писана