22-ц/775/790/2017(м)
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Баркова В.М., Зайцевої С.А.,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

22 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 100 000 грн., з кінцевим строком повернення до 04 лютого 2015 року. Однак, до теперішнього часу сума позики залишається не повернутою. Свої зобов'язання за вищевказаним договором відповідач не виконав, у зв'язку з чим, станом на 04 грудня 2016 року, утворилася заборгованість у розмірі 707 900 грн., яка складається з: суми позики - 100 000 грн., процентів - 224 000 грн., інфляційних втрат - 44 400 грн., 3% річних - 5 500 грн. та пені в розмірі 334 000 грн. Просив стягнути зазначену суму заборгованості з ОСОБА_3 на його користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 04 серпня 2014 року, станом на 04 грудня 2016 року, в розмірі 373 900 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 3 739 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати в частині стягнення з нього відсотків у розмірі 224 000 грн., суми інфляційних втрат 44 400 грн., 3% річних 5 500 грн., а всього 273 900 грн., а також судового збору в розмірі 3 739 грн., та прийняти нове рішення, яким відмовити у задовольнити позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду про відмову у позові про стягнення пені 334 000 грн. позивач не оскаржив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, який підтримав свою скаргу, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню зі скасуванням рішення тільки в частині стягнення з відповідача судового збору. В решті частини апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 04 серпня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 100 000 грн., з кінцевим строком повернення до 04 лютого 2015 року.

Умовами договору передбачалося, що позичальник оплачує проценти в розмірі 6% від суми позики за кожний місяць користування позикою по день повернення позики. Проценти оплачуються не пізніше 04 числа кожного місяця. При несплаті процентів у встановлений строк вони підлягають щомісячній оплаті в розмірі 8% від суми позики. При несвоєчасному поверненню позики чи сплаті процентів, позичальник зобов'язується виплатити позикодавцю пеню, згідно ст.ст.549-542 ЦК України, в розмірі 0,5% від суми боргу за кожний день прострочки.

У визначений договором строк ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100 000 грн. не повернув, що призвело до виникнення заборгованості за відсотками у розмірі 224 000 грн., інфляційних втрат 44 400 грн., 3% річних 5 500 грн., пені 334 000 грн., а всього 707 900 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язання між цими ж сторонами був укладений договір іпотеки від 04 серпня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 1054 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Никоненко Т.В. Боржник передав в іпотеку кредитору нежиле приміщення № 77 площею 88,1 кв.м по АДРЕСА_1

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не виконав умови договору про повернення боргу у строк визначений договором позики, а тому, сума позики та кошти, на які кредитор має право у разі порушення умов виконання договору та грошові кошти за користування кредитом підлягають стягненню з боржника, за виключенням вимог про стягнення пені.

З висновками суду не можна не погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи, представленим доказам та нормам матеріального права.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідач ОСОБА_3 не заперечував того, що гроші в розмірі 100 000 грн. він отримав від ОСОБА_2 та підписав договір позики від 04 серпня 2014 року. Свою згоду на повернення саме цієї суми він підтвердив і в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи та пояснень ОСОБА_3 слідує, що до 04 лютого 2015 року він борг не повернув.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Законом передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Оскільки грошові кошти за договором позики відповідач не повернув, суд зробив правильний висновок про стягнення на користь ОСОБА_2 100 000 грн.

Не погоджуючись з висновками суду про стягнення на користь позивача процентів за користування грошовими коштами, ОСОБА_3 послався на те, що рішення суду не відповідає положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Однак, ці доводи є неспроможними, оскільки Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за своїм характером встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг (ст.1 закону).

Сторонами у справі, яка переглядається, є фізичні особи і тому, ці правовідносини регулюються загальними нормами цивільного законодавства і, зокрема, ст.1048 ЦК України, яка визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до п. 1.2 договору, позичальник має сплатити позикодавцеві відсотки у розмірі 6% від суми позики за кожний місяць користування позикою по день повернення позики; відсотки сплачуються щомісячно не пізніше 04 числа кожного місяця; при несплаті відсотків у встановлений строк, вони підлягають щомісячній сплаті в розмірі 8 % від суми боргу.

Отже, укладений між сторонами договір прямо передбачає умови оплати процентів та строки передачі цих коштів позикодавцю. ОСОБА_3 не заперечував того, що будь-яких сум ОСОБА_2 в рахунок оплати процентів не передавав.

Крім того, п. 1.4 договору передбачено, що при несвоєчасному поверненні позики чи сплаті відсотків позичальник зобов'язується сплатити позикодавцеві пеню, відповідно до ст.ст. 549-542 ЦК України, в розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочення, відшкодувати шкоду згідно зі ст. 623 ЦК України, повернути борг з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно представленого позивачем розрахунку, який не оспорював відповідач та з яким погодилася колегія суддів, розмір процентів за користування грошовими коштами визначено відсотків у розмірі 224 000 грн., суми інфляційних витрат 44 400 грн., 3% річних 5 500 грн.

Доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі про те, що позикодавець не вправі отримувати проценти в порядку ст.625 ЦК України, з посиланням на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2012 року у справі №6-271св12, колегія вважає безпідставними, оскільки у наведеній ухвалі боргові зобов'язання були пов'язані з кредитом в іноземній валюті, що не є тотожним зі спором, який вирішено у даній справі.

Крім того, відповідач не врахував, що ст.1048 ЦК України визначає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а ст.625 ЦК України - відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді, то мі доводи про подвійне стягнення процентів неспроможні.

За змістом цієї норми закону (ст.625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, правильно застосував норм матеріального права при вирішенні спору та дійшов обгрунтованого висновку, що оскільки договірні зобов*язання по поверненю позики відповідачем у встановлений договором строк не виконані, захист прав та законних інтресів позивача слід провести шляхом стягнення з ОСОБА_3 суми позики, процентів, інфляційних страт та трьох процентів річних від простроченої суми.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, перевіряючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія вважає, що рішення підлягає скасуванню в частині вирішення питання про стягнення судового збору з ОСОБА_3 в дохід держави в розмірі 3 739 грн., оскільки відповідачем до справи додано документи, які підтверджують те, що він є особою, яка користується пільгами по оплаті судового збору.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від оплати судового збору, крім інших, звільняються інваліди Великої Вітчизняної війни та сім'ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

В матеріалах справи наявна копія безстрокового посвідчення, згідно з яким ОСОБА_3 є інвалідом третьої групи та має право на пільги та переваги, встановлені законодавством для інвалідів Вітчизняної війни (а.с.72).

Тому, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3 та скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача судового збору в дохід держави.

В решті частини рішення суду залишається без змін.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору в розмірі 3 739 грн. скасувати.

Це ж рішення в іншій частині залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: В.М. Барков

С.А. Зайцева