АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/494/17 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

та сторін: представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката Кметика В.С.; стягувача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кметика Володимира Степановича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2017 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця про відмову зняття арешту з майна боржника,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, зазначивши суб'єктом, чиї дії оскаржуються, Тернопільський міський відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області, третя сторона - стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_3, про зняття арешту з рухомого та нерухомого майна, який накладено постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №22396674 від 05.11.2010 року першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції.

Скарга мотивована тим, що на виконанні міського відділу ДВС перебувало виконавче провадження ВП №22396674 від 05.11.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 39500,00 грн. сплачених в рахунок вартості квартири за попереднім договором, 395 грн. судового збору та 120 грн. на ІТЗ. Постановою від 23.05.2012 року повернено виконавчий документ і він повторно не був пред'явлений протягом встановленого законом строку, однак залишається невирішеним питання про зняття арешту з майна скаржниці, що відмовляється здійснити ДВС в позасудовому порядку.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2017 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 про зобов'язання Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області зняти арешт з майна боржника у виконавчому провадженні №22396674, накладений постановою про відкриття виконавчого провадження від 05.11.2010 року, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кметик В.С., посилаючись на порушення норм цивільного законодавства, просить скасувати ухвалу і постановити нову про задоволення скарги. Наголошує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що стягувач ОСОБА_3 пропустив строк на повторне пред'явлення виконавчого листа до виконання, що позбавило його права на примусове виконання виконавчого листа. Вказує, що на виконанні в ДВС відсутній виконавчий документ про стягнення коштів з ОСОБА_1, тому державний виконавець не може вчиняти дії та вживати заходи для його примусового виконання. Окрім того, суд першої інстанції помилково прийшов до думки, що у стягувача вже тривалий час існує сподівання на захист свого права власності отримати присуджені судом кошти за рахунок вартості арештованого майна. Особа, яка подала апеляційну скаргу вважає, що ОСОБА_3 не потрібне виконання рішення суду і він не має до боржника майнових претензій, оскільки вже 6 років не цікавиться виконанням рішення суду про стягнення коштів на його користь, не оскаржує дії або бездіяльність державних виконавців, не звертається до боржника і навіть не з'явився в судове засідання при розгляді скарги судом.

В судовому засіданні представник скаржниці ОСОБА_1 - адвокат Кметик В.С. підтримав та просить вимоги апеляційної скарги задовольнити із зазначених у змісті скарги підстав.

Стягувач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із недоведеності отримання стягувачем постанови виконавця від 23.05.2012 року про повернення виконавчого документа, що виступає об'єктивною причиною неможливості реалізації ним права на повторне звернення до виконання виконавчого листа з метою домогтися виконання остаточного рішення суду, котре набрало законної сили.

Висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону.

За змістом ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" завершальною стадією судового провадження та примусового виконання рішень є виконавче провадження - сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 6 Закону України "Про виконавче провадження"ст. 383 ЦПК УкраїниКодексу

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Тернопільському міському відділі ДВС знаходився виконавчий документ - виконавчий лист №2-2635/2010 від 28.10.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 39 500 гривень, сплачених в рахунок вартості квартири за попереднім договором, 395 гривень судового збору та 120 гривень на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

05.11.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №22396674 з одночасним накладенням арешту на все нерухоме й рухоме майно боржника.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на дату винесення постанови) 23.05.2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вжиті виконавцем заходи не дозволити встановлення майна боржника і за зазначеною у виконавчому документів адресою, боржник не проживав.

На звернення ОСОБА_1 від 03.10.2016 року про скасування накладеного на її майно арешту, вона отримала повідомлення з Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області про відсутність законних підстав до задоволення її клопотання.

Згідно з ч.3 ст.37 ЗУ "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Отже, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення, арешт з майна боржника не знімається.

Згідно з ч.4, 5 ст.59 ЗУ "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку зі значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності накладеного арешту, оскільки відсутній виконавчий документ по якому відкрито виконавче провадження в межах якого державний виконавець вправі проводити виконавчі дії, не заслуговують на увагу із врахуванням наступного.

Майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця:

-у разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту;

-сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника.

Відповідно до ч.1 ст. 371 ЦПК України стягувачу, який пропустив строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Значення чинності виконавчого документу (строку для його пред'явлення до виконання) полягає в тому, що воно сприяє чіткому і правильному виконанню рішень судів та забезпечує визначеність у взаємовідносинах, стимулює активність учасників цивільного обігу у здійсненні належних їм прав та обов'язків, посилює взаємний контроль за виконанням зобов'язань.

Суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що недоведення представником ДВС належними та допустимими доказами того факту, що ОСОБА_3 був обізнаний про повернення йому виконавчого документа постановою виконавця у 2012 році, є поважною причиною для повторного пред'явлення виконавчого документа для примусового виконання до 23.05.2013 року, про що прямо зазначено державним виконавцем у власній постанові.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що суд першої інстанції помилково прийшов до думки, що у стягувача вже тривалий час існує сподівання на захист свого права власності отримати присуджені судом кошти за рахунок вартості арештованого майна, є надуманими та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Крім того, у матеріалах справи до 14.01.2017 року не вбачається жодного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення стягувачу ОСОБА_3 на адреси, вказані у скарзі, а на одному з повернених листів зазначено "не має такого дому". Лише 14.01.2017 року ОСОБА_3 особисто отримав рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за адресою: м.Тернопіль, вул.15 квітня, 25/4, а не 26/4, як це було зазначено позивачкою ОСОБА_1 в усіх процесуальних документах від її імені.

На підставі наведеного, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця, суд першої інстанції дав належну оцінку вказаним обставинам з урахуванням зібраних у справі доказів, змісту виконавчого документу та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, перевірив правомірність дій державного виконавця при виконанні виконавчого провадження та дійшов правильного висновку про їх відповідність вимогам Закону України "Про виконавче провадження", а відтак дії державного виконавця є правомірними.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним - (Рішення Суду у справі "De Geouffre de la Pradelle проти Франції").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України" (Заява N 40450/04) Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Hornsby проти Греції"), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi проти Італії"), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно ч.3 ст.387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах його повноважень або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця є вірним, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, та залишення оскаржуваної ухвали без змін.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315;317;324;325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Кметика Володимира Степановича в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун