Провадження №22-ц/772/3067/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л. В.
Доповідач :Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2017 рокуСправа № 143/1233/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника Погребищенської районної державної адміністрації Гончарука Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №143/1233/17 за позовом ОСОБА_2 до Надросянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай), -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року, яке ухвалене суддею Марченко Л.В. в приміщенні Погребищенського районного суду Вінницької області о 15 год. 37 хв., -

в с т а н о в и л а :

В вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Надросянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай), мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 1978 по 1981 роки та з 1991 по 1997 роки він працював та був членом колгоспу ім. Дзержинського с. Чапаєвка, Погребищенського району Вінницької області, правонаступником колгоспу ім. Дзержинського с. Чапаєвка стало КСП ім. Коцюбинського с. Чапаєвка.

Позивач включений до списку громадян-членів КСП ім. Коцюбинського під номером «160». Список, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю НОМЕР_1.

Середній розмір земельних часток (паїв) наданих із земель КСП ім. Коцюбинського становить - 2,64 га, середня вартість земельного паю становить - 83 791,53 грн.

Позивач зазначає, що отримав право власності на земельну ділянку (пай) з моменту видачі КСП ім. Коцюбинського (с.Чапаєвка) Державного акту на право колективної власності на землю НОМЕР_1.

Однак, його право на земельну частку (пай) не визнається відповідачами, оскільки він не включений до списку осіб, які мають право на пай.

Вважає, що право на земельну частку (пай) він набув та має право на одержання сертифікату на земельну частку (пай) та на виділення земельної ділянки в натурі, в розмірі 2,64 га.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача порушені, однак ним пропущено строки позовної давності.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_2 з 1978 по 1981 роки та з 1991 по 1992 роки працював в колгоспі ім. Дзержинського с. Чапаєвка, Погребищенського району Вінницької області, що підтверджується копією трудової книжки, а також архівним витягом з аротоколу №7 від 14 вересня 1992 року (а.с.8,75).

Згідно архівної довідки, виданої 10 серпня 2017 року Архівним сектором Погребищенської районної державної адміністрації - 01 червня 1993 року правонаступником колгоспу ім. Дзержинського с. Чапаєвка стало КСП ім. Коцюбинського с. Чапаєвка (а.с.9).

З Довідки від 09 серпня 2017 року за №197, виданої Надроссянською сільською радою, вбачається, що село Чапаєвка в 2016 році було перейменоване в село Надросся (а.с.10).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 включений до списку громадян-членів КСП ім. Коцюбинського під номером «160». Список є додатком до державного акта на право колективної власності на землю НОМЕР_1 від 22 жовтня 1995 року (а.с.12-16).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 включений до списку до державного акта на право колективної власності на землю, має право на земельну частку (пай), але сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку не отримав, поважних причин не отримання сертифікату не навів.

Факт права позивача на земельну частку (пай) безспірний. Існує спір між позивачем і органом місцевого самоврядування, у відмові щодо виділення йому земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту на право власності на землю.

Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст.75 ЦК УРСР).

Таким чином, позовна давність за вимогами про визнання права на земельну частку (пай), повинна обчислюватися з моменту початку паювання - з часу виготовлення державного акта на право колективної власності на землю, з 22 жовтня 1995 року.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Погребищенська районна державна адміністрація Вінницької області в своїх запереченнях просили суд застосувати передбачені законом наслідки спливу позовної давності (а.с.24-25, 64-66).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позовна давність існує для стабілізації цивільного обігу, усунення невизначеності у відносинах його учасників. Отже, з моменту отримання КСП ім. Коцюбинського державного акту на право колективної власності на землю, тобто з 22 жовтня 1995 року починається перебіг строку позовної давності.

У позивача була об'єктивна можливість дізнатися про своє порушене право, оскільки ст.76 ЦК УРСР (ст.261 ЦК України) містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушене право, покладається на позивача. Таких доказів ОСОБА_2 суду не наддав.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що права позивача порушенні, однак оскільки пропущено строки позовної давності, у задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення, яке буде складено 29 грудня 2017 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.