Справа № 444/1812/17
Провадження № 2/444/926/2017

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2017 року Жовківський районний суд Львівської області у складі :

головуючого судді Мікула В. Є.,

секретар судового засідання Будзан Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ :
Позивач звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд визнати незаконними розпорядження голови Гійченської сільської ради № 23 від 29.03.2017 року та № 58 від 03.07.2017 року «Про звільнення»; поновити на посаді військового обліковця Гійченської сільської ради; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 липня 2017 року; стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; стягнути вихідну допомогу при звільнені у розмірі не менше середнього місячного заробітку; стягнути компенсацію за невикористану відпустку за 1985 рік.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1984 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно розпорядження Гійченської сільської ради Львівської області № 23 від 29.03.2017 року та № 58 від 03.07.2017 року позивача звільнено з посади військового обліковця Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України із посиланням на «скорочення штату працівників», підстава рішення сесії Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області № 9 від 21 грудня 2016 року Про затвердження штатного розпису та кошторисів видатків на утримання апарату управління на 2017 рік.
Вважає, що процедура звільнення відбувалась на підставі неприязних стосунків з головою Гійченської сільської ради ОСОБА_2 , які виникли через вручення йому повістки позивачем під час мобілізації.
Зазначає, що одразу на першій нараді після обрання його головою ОСОБА_2 вимагав від позивача написати заяву на звільнення, а також з грубим порушенням норм законодавства, оскільки 27 січня 2017 року позивач отримала повідомлення про наступне вивільнення, проте відповідач не ознайомив її з вакантними посадами, а обмежився лише повідомленням, що буде оголошено конкурс на посаду спеціаліста II категорії у якому вона може взяти участь; відповідач не запропонував їй іншу роботу в сільській раді, хоча їй відомо, що інші вакансії в період її звільнення в раді були; функціональні обов`язки ведення військового обліку відповідачем не припинено, кількість призовників і військовозобов`язаних, які перебувають на обліку в сільській раді станом на 01.01.2017 року не зменшилась, кількість посад, після виведення зі штату посади військового обліковця та кількість посадових окладів, тобто витратна частина сільської ради не зменшилась, тому у відповідача не було підстав для зміни в організації виробництва і праці, а скорочення посади військового обліковця є безпідставним звільненням позивача.
Крім цього зазначає, що звільнення проведено без згоди виборного органу первинної профспілкової організації або профспілкового представника; не виплачено вихідну допомогу при припинені трудового договору в розмірі середнього місячного заробітку; не проведено розрахунок з позивачем у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України; не виплачено позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; відповідач не повідомив державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників; відповідач у семиденний строк не проінформував відповідний районний військовий комісаріат про призначення, переміщення і звільнення осіб, відповідальних за ведення військового обліку.
Вказує, що окрім наведених порушень, відповідач звільнив позивача в період її тимчасової непрацездатності і тому підлягає поновленню судом на роботі. 03.07.2017 року на роботу прийшла в 11.00 годин для того, щоб передати голові Гійченської сільської ради листки непрацездатності за попередній період хвороби і незважаючи на тимчасову непрацездатність була звільнена з роботи.
Крім цього вказує, що у період з 30 березня по 07 липня 2017 року перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. Вважає своє звільнення з роботи неправомірним та таким, що порушує її права.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні щодо позову заперечив, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх незаконністю та необґрунтованістю. Крім того, подав суду письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи їх безпідставністю. Надав письмові заперечення. Зазначив, що при звільненні позивача було дотримано норм трудового законодавства. В Гійченській сільській раді дійсно відбулось скорочення штату, позивача було попереджено про можливе звільнення не менше, ніж за два місяці до його звільнення, їй було запропоновано взяти участь у конкурсі на заміщення посади спеціаліста 2 категорії Гійченської сільської ради, інші посади позивачу не пропонувались, та не було надано згоду органу профспілки на звільнення позивача, оскільки в Гійченській сільській раді немає первинної профспілкової організації. Додатково пояснив, що процедура звільнення позивача із займаної посади відбувалась на законних підставах. Працівниками Гійченської сільської ради підтверджено факт перебування позивача 03.07.2017 року у сільській раді та видано наказ про звільнення позивача. Зазначив, що перебування відповідача в сільській раді в день звільнення ставить під сумнів перебування її на лікарняному. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що 03.07.2017 року ОСОБА_1 була на робочому місці з 10-00 год. приблизно до 12-00 год., а після обіду її вже не було.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що що 03.07.2017 року ОСОБА_1 була на робочому місці з 10-00 год. приблизно до 12-00 год., а після обіду також була певний час.
Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 грудня 1984 року прийнята на посаду військового обліковця Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області.
Розпорядженнями голови Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області № 23 від 29.03.2017 року та № 58 від 03.07.2017 року «Про звільнення з посади військового обліковця Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області» позивач звільнена з посади військового обліковця Гійченської сільської ради за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України із посиланням на «скорочення штату працівників», підстава рішення сесії Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області № 9 від 21 грудня 2016 року Про затвердження штатного розпису та кошторисів видатків на утримання апарату управління на 2017 рік.(а.с. 0).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строку, а також строковий трудовий договір до закінчення строку чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.
Відповідно ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, працівник, за власним розсудом, звертається до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до Статутних документів Гійченська сільська рада відповідач є самостійною юридичною особою. Утримується за рахунок коштів державного та місцевого бюджету.
Підставою оспорюваних розпоряджень являється рішення сесії Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області № 9 від 21 грудня 2016 року Про затвердження штатного розпису та кошторисів видатків на утримання апарату управління на 2017 рік, відповідно якого скороченню з 01.01.2017р. підлягали, зокрема: посади військового обліковця та спеціаліста бухгалтерського обліку, касир-рахівник, працівників - 2,0 ст.
Проте у рішенні Гійченської сільської ради № 9 від 21 грудня 2016 року Про затвердження штатного розпису та кошторисів видатків на утримання апарату управління на 2017 рікне зазначено причин та підстав проведення відповідачем змін у штатному розписі.
Крім цього, згідно пояснень відповідача наданих в судовому засіданні функціональні обов`язки ведення військового обліку відповідачем не припинено, кількість призовників і військовозобов`язаних, які перебувають на обліку в сільській раді станом на 01.01.2017 року не зменшилась порівняно з 2016 роком, кількість посад, після виведення зі штату посади військового обліковця та кількість посадових окладів, тобто витратна частина сільської ради не зменшилась.
Відповідно до пункту 23 Постанови Кабінету Міністрів України № 921 від 07.12.2016 року у сільській місцевості, а також у містах і селищах, де відсутні районні (міські) військові комісаріати, персонально-первинний облік призовників і військовозобов`язаних, крім військовозобов`язаних СБУ, Служби зовнішньої розвідки, за місцем їх проживання ведеться виконавчими комітетами сільських, селищних та міських рад.
Відповідно до пункту 12 вищевказаної постанови загальна кількість осіб, відповідальних за ведення військового обліку в державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, визначається виходячи з кількості призовників і військовозобов`язаних, які перебувають на військовому обліку станом на 1 січня поточного року, із застосуванням норм, визначених у пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Відповідно до пп. 2 пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 921 кількість осіб, відповідальних за ведення військового обліку, визначається з урахуванням таких норм у державних органах за наявності на військовому обліку: від 500 до 1000 призовників і військовозобов`язаних - одна особа на повний посадовий оклад.
Відповідно до 11 пункту вищевказаної Постанови за наявності на військовому обліку в державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях менше 500 призовників і військовозобов`язаних обов`язки щодо ведення військового обліку покладаються на посадову особу кадрового підрозділу або служби управління персоналом, якій встановлюється доплата у розмірі до 50 відсотків посадового окладу, крім державних службовців.
З огляду на наведене у Гійченській сільській раді повинна бути одна особа уповноважена на ведення військового обліку на повний посадовий оклад, як це було до прийняття рішення Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області № 9 від 21 грудня 2016 року Про затвердження штатного розпису та кошторисів видатків на утримання апарату управління на 2017 рік.
З посадової інструкції спеціаліста 2 категорії та військового обліковця Гійченської сільської ради, вбачається перехід функціональних обов`язків з ведення військового обліку в раді від військового обліковця до спеціаліста 2 категорії Гійченської сільської ради, а тому ведення військового обліку відповідачем не припинено.
Кількість призовників і військовозобов`язаних, які перебувають на обліку в сільській раді станом на 01.01.2017 року, не зменшилась, а на військовому обліку ради перебуває більше 500 осіб, тому не має підстав для скорочення посади військового обліковця, або покладання цих обов`язків на іншого працівника, з доплатою 50% посадового окладу.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав у відповідача для скорочення штату працівників.
Крім цього, судом також встановлено, що представник відповідача не представив суду будь-яких належних чи допустимих доказів, що при звільненні позивача, ним були виконані вищезгадані вимоги чинного законодавства.
Частиною 2 ст. 40 КЗпП України, передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Всупереч ст. 42 та ст. 49-2 КЗпП України, адміністрацією відповідача при скороченні штату працівників взагалі не розглядалось питання щодо переважного права позивача ОСОБА_1 на залишення її на роботі, з врахуванням того, що ОСОБА_1 відповідно до ст. 42 КЗпП України мала переважне право на залишення на роботі, як особа, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком; і як працівник з тривалим безперервним стажем роботи в даній установі, більше 33 роки.
Крім цього, власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що належно виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені у постанові від 01.04.2015 р. у цивільній справі № 6-40цс15, у постанові від 01.07.2015 р. у цивільній справі №6-491цс15, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для усіх судів України.
Однак відповідачем недотримано вищевказаних вимог законодавства. Відповідач не ознайомив позивача з вакантними посадами, не запропонував іншу роботу в сільській раді, а обмежився лише повідомленням про те, що буде оголошено конкурс на посаду спеціаліста II категорії у якому вона може взяти участь.
В силу вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Згідно пояснень відповідача у Гійченській сільській раді виборний орган первинної профспілкової організації не утворювався.
Відповідно до вимог ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, зокрема у випадках звільнення працівника з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Проте, як вбачається з довідки Гійченської сільської ради від 17.07.2017 року № 327 та довідки відповідача від 17.07.2017 року № 328 про заробітну плату та інші прибутки позивачу вихідна допомога в липні чи червні 2017 року у розмірі не менше середнього місячного заробітку не виплачувалась.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак як вбачається з відповіді відповідача № 329/02-09 від 17.07.2017 року та довідки про заробітну плату та інші прибутки позивача за 2016 рік № 328 від 17.07.2017 року їй не виплачено премії за січень березень 2016 року у розмірі 10 % від посадового окладу. Не виплачено відповідачем компенсації за невикористану відпустку. Таким чином відповідачем порушено вимоги статтей 44, 47, 116, 117 КЗпП України.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення" масовим вивільненням з ініціативи роботодавця (крім випадку ліквідації юридичної особи) є одноразове або протягом трьох місяців - вивільнення 20 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації незалежно від чисельності працівників.
Згідно штатного розпису Гійченської сільської ради на 2017 рік затвердженого рішенням сесії Гійченської сільської ради № 9 від 21 грудня 2016 року скорочено штат ради на дві штатні одиниці, а саме посади військового обліковця та спеціаліста бухгалтерського обліку, касир-рахівник, загальна кількість посад в раді - 8 одиниць, тобто передбачено вивільнення 20 і більше відсотків працівників.
27 січня 2017 року попереджено працівників про майбутнє вивільнення, що підтверджується персональним попередженням.
Однак, відповідач Гійченська сільська рада за період з січня 2017 року по серпень 2017 року Звіт про заплановане вивільнення працівників до ІНФОРМАЦІЯ_1 не подавала.
З матеріалів справи, вбачається, що довідкою № 1207 від 22 серпня 2017 року, виданою Жовківським РЦЗ, підтверджено, що Гійченська сільська рада за період з 01.01.2017 року по 22.08.2017 року Звіт про заплановане вивільнення працівників форми 4-ПН (план) не подавала.
У зв`язку з наведеним, суд вважає, що відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, та порядок звільнення працівника.
Крім того, відповідно до п.14 постанови КМУ від 07.12.2016 року № 921 державні органи, підприємства, установи та організації у семиденний строк інформують відповідні районні (міські) військові комісаріати про призначення, переміщення і звільнення осіб, відповідальних за ведення військового обліку.
Згідно п. 2.2 розділу 2 Посадової інструкції військового обліковця Гійченської сільської ради військовий обліковець здійснює облік військовозобовязанних та організаційні заходи щодо їх призову до лав збройних сил України (мат справи).
Однак, в порушення вищевказаних вимог постанови КМУ від 07.12.2016 року № 921 голова Гійченської сільської ради не повідомив у семиденний строк Жовківський РВК про звільнення з посади військового обліковця, особи відповідальної за ведення військового обліку в Гійченській сільській раді.
Листом Жовківського районного військового комісаріату від 26 липня 2017 року №3033 підтверджено, що Гійченська сільська рада у семиденний строк Жовківський районний військовий комісаріат про звільнення з посади військового обліковця не проінформувала.
А відтак відповідачем порушено вимоги п. 14 постанови КМУ від 07.12.2016 року № 921, тобто порядок вивільнення військового обліковця.
Судом також встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що, розпорядженнями голови Гійченської сільської ради Івануси І.І. № 23 від 29.03.2017 року та № 58 від 03.07.2017 року звільнено із займаної посади військового обліковця Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
При цьому, в період з 30.03.2017 р. по 28.04.2017 р. включно, з 29.04.2017 р. по 22.05.2017 р. включно, з 23.05.2017 р. по 17.06.2017 р. включно, з 19.06.2017 р. по 01.07.2017 р. включно, з 03.07.2017 р. по 07.07.2017 р. включно, позивач була звільнена від роботи згідно з листками непрацездатності серії АГС № 576683, серії АГС № 576433, серії АГС № 577198, серії АГС № 577275, серії АГС № 546565, тобто позивач була звільнена з роботи відповідачем в період її тимчасової непрацездатності.
Окрім цього суд враховує, що відповідачем Гійченською сільською радою Жовківського району видано два однакових розпорядження, а саме, розпорядження № 23 від 29.03.2017 року та розпорядження № 58 від 03.07.2017 року, в трудовій книжці вказано, що звільнення відбулося 03.07.2017 року, хоча перше розпорядження ніким не було скасовано.
Суд також враховує, позицію Верховного суду України у справі № 6-3048цс15 від 25.05.2016 року, а саме, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Окрім цього Верховним судом України зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Частина шоста статті 43 Конституції України, гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.
В порушення цих вимог позивач була звільнена в період її тимчасової непрацездатності, а тому суд приходить до переконання, що позивач підлягає поновленню судом на роботі.
Верховний Суд України зазначив, що трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.
З посвідчення управління соціального захисту населення Жовківської РДА від 24 липня 2014 року № 50 вбачається, що ОСОБА_1 є ветераном праці та має право на пільги.
З пенсійного посвідчення Пенсійного фонду України від 11 лютого 2009 року № вбачається що ОСОБА_1 має право на пенсію за віком.
Громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.
Відповідно до ст. 11 Заукону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадяни похилого віку мають право на працю нарівні з іншими громадянами, яке додатково гарантується державними цільовими програмами, територіальними та місцевими програмами зайнятості населення.
Забороняється відмова у прийнятті на роботу і звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу з мотивів досягнення пенсійного віку.
Переведення працівника похилого віку і працівника передпенсійного віку з одного робочого місця на інше не допускається без його згоди, якщо при цьому змінюються істотні умови праці.
Відповідно до ст. 14 Заукону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» підприємства, установи і організації зобов`язані постійно поліпшувати умови праці і виробничого середовища громадян похилого віку. Робоче місце громадянина похилого віку має бути обладнано відповідними технічними та іншими засобами, що сприяють збереженню його здоров`я і працездатності.
Відповідно до статей 48, 49 Заукону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» трудові колективи зобов`язані створювати обстановку гуманного ставлення до громадян похилого віку, які працюють або працювали до виходу на пенсію в цих колективах, подавати всіляку допомогу для задоволення їх потреб і запитів. Такі громадяни похилого віку мають рівні з іншими членами трудових колективів права на участь у приватизації майна державних підприємств та об`єктів малої приватизації, на санаторно-курортне лікування, поліпшення житлових умов, інші види соціальної допомоги за рахунок підприємств, установ та організацій.
Захист прав, свобод і законних інтересів громадян похилого віку забезпечується державою в судовому та іншому порядку, встановленому законом. Посадові особи та інші громадяни, винні в порушенні прав і свобод громадян похилого віку, несуть встановлену законом матеріальну, дисциплінарну, адміністративну і кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною 2 ст. 235 КЗпП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Таким чином, суд вважає, що позивача було незаконно звільнено із займаної посади, а тому він відповідно до вказаних вимог закону має бути поновлений на роботі на цій посаді з стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частиною 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, якими він керувався при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (п. 5 зазначеного Порядку із змінами, внесеними згідно з постановою КМУ N 1266 від 26 вересня 2001 року).
Судом встановлено, що позивач звільнена з роботи 03 липня 2017 року, відповідно позовні вимоги про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу мають бути задоволені за вказаний період, тобто з 04 липня по 23 жовтня 2017 року (75 робочих днів).
Згідно ч. 2 ст. 225 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями) при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд бере до уваги довідку про заробіток позивача за березень-квітень, а саме за повні два місяці роботи перед звільненням, згідно до якої середній заробіток (за один робочий день) позивача становить 211 гривень 17 копійок і за 75 робочих днів за час вимушеного прогулу їй належить до виплати 20 694 гривень 66 копійки без урахування податків та обов`язкових платежів.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 214, п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України та ст. 235 КЗпП України, суд вважає, що слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді військового обліковця Гійченської сільської ради з 04.07.2017 р. та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць.
Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частки вимог. Тому суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640.00 грн.

За таких обставин суд прийшов до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними і підлягають до часткового задоволення.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209 ч. 3, 212-215, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :
Позов задоволити частково.
Визнати незаконними та скасувати розпорядження голови Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області № 23 від 29.03.2017 року та № 58 від 03.07.2017 року «Про звільнення з посади військового обліковця Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області».
Поновити ОСОБА_1 на посаді військового обліковця Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області з 04.07.2017р .
Стягнути з Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області /адреса : 80314, с. Гійче, вул. Шкільна 2 Жовківський район Львівська область, ЄДРПОУ - 04371682/ на користь ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована і проживає 80314, с. Гійче Жовківський район Львівська область, паспорт НОМЕР_1 , ІПН - НОМЕР_2 / середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 липня 2017 року по 23 жовтня 2017 року у розмірі - 20 694 (двадцять тисяч шісот дев`яносто чотири) гривень 66 копійки, без врахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
В решті позовних вимог - відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді військового обліковця Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області і виплати їй середнього заробітку за один місяць, без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
Стягнути з Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області /адреса : 80314, с. Гійче, вул. Шкільна 2 Жовківський район Львівська область, ЄДРПОУ - 04371682/ в користь держави 640 гривень 00 копійок судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Жовківський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення. можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя : Мікула В. Є.
Оригінал.Виготовлений в єдиному примірнику в нарадчій кімнаті.
Повний текст рішення виготовлено 26.10.2017 року.