Провадження № 22-ц/783/2029/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

з участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Першої Львівської державної нотаріальної контори, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ЛКП «Центральне» про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину і договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Першої Львівської державної нотаріальної контори, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ЛКП «Центральне» про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину і договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішення суду оскаржує Львівска міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Зазначає, що 20 червня 2014 року померла ОСОБА_8. Після її смерті відкрилася спадщина на однокімнатну квартиру №2 в будинку № 55 на вулиці Б. Хмельницького у м.Львові, загальною площею 27,20 кв.м та житловою площею 15,10 кв.м. Вказує, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року за ОСОБА_4 визнано право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 Стверджує, що 24 лютого 2015 року оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом на згадану квартиру. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 березня 2015 року ОСОБА_4 передав у приватну власність ОСОБА_5 вказану квартиру. Зазначає, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2015 року задоволено апеляційну скаргу Львівської міської ради, скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про встановлення факту та визнання права. Свідоцтво про право на спадщину за законом оформлене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 24 лютого 2015 року на підставі рішення Галицького районного суду м.Львова від 28 січня 2015 року, яке було скасоване, тому є недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 27 ЦПК України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що звертаючись до суду із даним позовом, позивач, всупереч наведених вище вимог, не обґрунтував належним чином, в чому полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду, що виступає підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до приписів ст. 1 ЦПК України, особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1277 ЦК України, суд може визнати спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, яка подається лише після спливу одного року з часу відкриття спадщини, і лише у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено, та встановлено факт проживання його із ОСОБА_8 і визнано право на спадкування за законом після її смерті. На підставі вказаного рішення суду, ОСОБА_4 було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого і було здійснено відчуження спірної квартири ОСОБА_5

Як вбачається із Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 березня 2015 року №35108039, станом на момент розгляду справиАДРЕСА_1 на вулиці Б.Хмельницького, 55 у м. Львові перебуває у власності ОСОБА_5

Тому, спірна квартира була прийнята спадкоємцем за законом, надалі відчужена за договором купівлі-продажу і на даний час перебуває у власності добросовісного набувача ОСОБА_5, тому не розглядається як така, що може бути визнана відумерлою.

Встановлено, що предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та витребувати квартиру із володіння останнього.

ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 18 березня 2015 року відчужено квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 Станом на час укладення договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_4 виступав власником зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 24 лютого 2015 року за № 174, яке на час укладення договору було дійсним. Договір купівлі-продажу був укладений за ціною 448 430 грн.

Встановлено, що Львівська міська рада оскаржує договір, за яким вона не є стороною, при цьому стверджує про те, що оспорювані нею договори не відповідають вимогам чинного законодавства. Суд прийшов до висновку, що, звертаючись із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із володіння власника, позивач застосовує неналежний спосіб захисту, та не довів наявність порушеного права вказаним договором, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Згідно ч. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договору, яким було відчужено квартиру, не будучи стороною за цими договорами, зобов'язаний довести, яким чином оспорювані ним договори порушують (зачіпають) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає правові наслідки недійсності правочину, а саме, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наслідком недійсності угод є застосування двосторонньої реституції, яка не залежить від добросовісності сторін укладених угод.

Згідно ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Відповідно до ч.1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, на угоди, укладені з порушенням вимог закону, не поширюються загальні положення недійсності угод, крім наслідку визнання такої угоди недійсною. Такі наслідки не можуть бути застосовані і у випадку оспорення дійсності угоди заінтересованою особою, яка не була стороною угоди.

У п.10 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У звязку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного провочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Згідно з п.26 вищезазначеної постанови, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

З аналізу практики застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

З матеріалів справи, а саме з оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного 18 березня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вбачається, що Львівська міська рада не була стороною цього договору, між Львівською міською радою та нинішнім володільцем спірного майна, ОСОБА_5, яка у встановленому законом порядку зареєструвала за собою право власності за рішенням приватного нотаріуса ОСОБА_7 за індексним номером 2099436 від 18 березня 2015 року.

Не будучи стороною оспорюваних договорів, Львівська міська рада в результаті визнання недійсним договору купівлі-продажу не може відновити свої права, якщо такі порушено, оскільки наслідки недійсності правочину застосовуються до сторін і в разі визнання цього договору недійсним, відчужене за ним майно має бути повернуте його відчужувачу, тобто відповідачу, а не позивачу.

Право на витребування майна з чужого незаконного володіння має лише власник майна, а Львівська міська рада не є власником спірного нерухомого майна.

Суд вірно відмовив у задоволенні вимоги про витребування майна із володіння добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги, оскільки матеріалами справи не підтверджено обставин, за яких можливе витребування майна.

Згідно із ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За приписами статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у всіх інших випадках інтереси добросовісного набувача захищаються, тобто, власник не вправі вимагати повернення свого майна.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи питання, пов'язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

Згідно ч.5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача.

Встановлено, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу, продавець відповідно до п. 8 договору, підтвердив належність йому квартири, відсутність судових спорів щодо неї, відсутність заборони продажу, а також підтверджував достовірність поданих документів про право власності на відчужувану квартиру.

Відтак, ОСОБА_4 мав зареєстроване право власності, на підтвердження чого під час підписання договору, ОСОБА_5 було надано правовстановлюючі документи на квартиру, а саме свідоцтво про право на спадщину, а також витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Покупець оглянула надані продавцем документи, пересвідчилась в належності квартири ОСОБА_4 Крім того, нотаріусом, який посвідчував правочин, було належним чином перевірено належність відповідачу квартири, що підтвердило наявність у нього права власності на нерухоме майно.

До укладення договору купівлі-продажу квартири нотаріусом за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перевірено відсутність будь-яких обтяжень на вказану квартиру та майно ОСОБА_4, в тому числі відсутність арештів на квартиру та майно продавця. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було.

Згідно пояснень ОСОБА_5 встановлено, що перед укладенням договору, вона оглянула вказану квартиру в присутності представника продавця, маклера та її сина- Мармазюка ОСОБА_10,

Відповідно до квитанції ЛКП «Центральне» від 31 травня 2016 року про сплату комунальних послуг, ОСОБА_5 продовжує добросовісно володіти належною їй квартирою та здійснює її утримання.

Доказів того, що відповідачу було відомо на час укладення договору купівлі-продажу про наявність судових спорів щодо квартири та підстави набуття продавцем права власності, позивачем суду не надано.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Беручи до уваги вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що Львівською міською радою не доведено тієї обставини, що ОСОБА_5 діяла недобросовісно при купівлі спірної квартири. Таким чином, відповідач є добросовісним набувачем квартири №2 на вулиці Б.Хмельницького, 55 у м. Львові, і така не може бути витребувана в неї на підставі ст. 388 ЦК України.

Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановлювати чи вибуло спірне майно з володіння власників в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно. Так, наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

За таких обставин,враховуючи відплатність оспорюваного договору купівлі-продажу, наявність в діях власника волі на відчуження майна, факт реєстрації права власності на квартиру, та добросовісність набуття ОСОБА_5 права власності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна у його власника.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини; з урахуванням правових висновків, висловлених Верховним судом України, при розгляді справ №6-2776 цс 16 (постанова від 18 січня 2017 року) та №6-2069 цс 16 (постанова від 30 листопада 2016 року), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді