Номер провадження 2/754/2116/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Панченко О.М.

при секретарі - Полярній М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., ТОВ «Кей-Колект» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса про реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 01.02.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1.було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким позичальник отримав кредит у сумі 117 900, 00 дол. США.

В забезпечення виконання даного кредитного договору від 01.02.2008 року між позивачем, третіми особами з однієї сторони та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки,посвідчений 01.02.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального бюро, ОСОБА_7 згідно з яким в іпотеку було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка є власністю позивача та третіх осіб.

Позивач вважає, що на підставі інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що 12.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КобелєвоюА.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, відповідно до якого ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки набув право власності на квартиру.

Проте, вказане рішення порушує вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про охорону дитинства», а тому має бути скасоване, вважає позивач. Квартира виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, тому вона є єдиним житлом позивача та третіх осіб, що підтверджується Довідкою Ф-03.

В даній квартирі також проживає третя особа-ОСОБА_4. разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. З викладеного вбачається, що іпотекодавець має право вимагати набуття права власності на предмет іпотеки без укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя виключно у разі наявності в іпотечному договорі застереження, яке прирівнюється до такого договору.

Відповідно до п.5.2. договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

- передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

- отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тому, набуття іпотекодавцем права власності на підставі договору іпотеки, можливо виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між сторонами. Проте, такий договір не укладався, а тому ТОВ «Кей-Колект» незаконно набув право власності, у зв'язку з чим, оскаржуване рішення має бути скасоване.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Відповідач по справі приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М. в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи належним чином повідомлена, на адресу суду направила заяву з проханням розглядати справу за її відсутності.

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просилавідмовити в задоволенні позову з підстав викладених в письмових запереченнях.

Треті особи в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомленні належним чином, до канцелярії суду подали заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просили задовольнити позов.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., треті особи : Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про скасування рішення було закрито провадження.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., треті особи : Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про скасування рішення - залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 29.11.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2016 року.

Зважаючи на викладене позивач 06 грудня 2016 року звернувся за захистом свого порушеного права в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що 01.02.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1було укладено кредитний договір №0, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 117 900, 00 (сто сімнадцять тисяч дев'ятсот) дол. США (а.с. 7-15).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж 01.02.2008 року між банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, як іпотекодавцями, укладено договір іпотеки №76263, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстраційним №144.

Згідно умов договору іпотеки, іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку квартиру.

У подальшому, 12 грудня 2011 року, між банком та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за умови якого банк передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло на платній основі вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення, у тому числі за договорами, укладеними із ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

На підставі договору факторингу, між банком та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, до переліку яких входить також договір іпотеки, укладений між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ч.1 ст. 513 ЦК України).

Як вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, ТОВ «Кей-Колект» на адресу ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 направлено вимогу від 01.02.2016 року про усунення порушення, а саме про оплату на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги, а також повідомлено, що у разі не виконання вимоги ТОВ «Кей-Колект» має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

07 квітня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до органу державної реєстрації із заявою про реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки разом із копіями відповідних документів, за результатами розгляду яких 12 квітня 2016 року приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. прийнято оскаржуване рішення, яким право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект», інформацію про що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено у спосіб, визначений у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, яким, у даному випадку є застереження у договорі іпотеки.

Зокрема, у розділі 5 договору іпотеки сторони дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Тобто сторони договору іпотеки дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи інший спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений нормами Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотеко держателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсним.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заявник - зокрема, іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 10 Закону цього закону визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особливості укладення договору факторингу регулюється Главою 73 ЦК України.

У відповідності з нормою ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За загальним правилом, встановленим ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вказано в ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 16 Цивільного кодексу України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Згідно ч. 2 ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Обравши способом захисту визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести порушення його прав та інтересів внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та правові підстави незаконності такого рішення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, так і від характеру його порушення.

Позивач посилається на те, що іпотекодавець має право вимагати набуття права власності на предмет іпотеки без укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя виключно у разі наявності в іпотечному договорі застереження, яке прирівнюється до такого договору та набуття іпотекодавцем права власності на підставі договору іпотеки, можливе виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя, укладеного між сторонами. Проте, такий договір не укладався, а тому ТОВ «Кей-Колект» незаконно набув право власності, у зв'язку із чим, оскаржуване рішення має бути скасоване.

В той же час, доводи позивача грунтуються на протиправності дій нотаріуса, як суб'єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, та полягають у тому, що відповідач не мав права прийняти спірне рішення та вчинити спірну реєстраційну дію.

Тобто, зі змісту позовних вимог та обраному способу захисту порушених прав вбачається, що дослідженню підлягають не спірні договірні правовідносини, а дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Отже, з'ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає специфіці правовідносин.

Приписами ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_9 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в зв'язку з їх не доведеністю та безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 512-514, 626, 627, 638, 1077, Закону України "Про іпотеку", Закону України "Про нотаріат", Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України» суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий