УхвалА

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні квартирою за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 3 вересня 1999 року їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

Позивачка вказувала про те, що її син - ОСОБА_6. - перебуваву зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачка разом з дітьми зареєстрована та проживала у вищевказаній квартирі. Проте, спільне життя між її сином та ОСОБА_5 не склалось, унаслідок чого відповідачка з 2011 року з дітьми проживає у АДРЕСА_2, яка належить її батькам. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 6 серпня 2012 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано.

Зазначала про те, що відповідачка більше п'яти років у вказаній квартирі не проживала, належне ОСОБА_5 та малолітнім дітям майно у квартирі відсутнє. Вона є інвалідом третьої групи доходів, крім пенсії, не отримує, унаслідок чого витрати на оплату комунальних послуг додатково за трьох осіб є суттєвими для неї.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності на спірну квартиру, визнати ОСОБА_5 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, посилаючись на те, що вона з дітьми у спірній квартирі не проживає з 2012 року, оскільки між нею та колишнім чоловіком та його матір'ю склались неприязні стосунки, що унеможливило сумісне проживання в одній квартирі. У грудні 2014 року вона мала намір вселитись в спірну квартиру, проте ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перешкоджали, чим порушили її права, оскільки у неї не має іншого житла.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд визнати за нею та її малолітніми дітьми право користування спірною квартирою АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні цією квартирою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_1 і визнано ОСОБА_5 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмолено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_5 та її малолітнім дітям: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, квартирою АДРЕСА_1. У решті позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Інші учасники процесу судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши норми ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, роз'яснення надані у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», дійшли правильного висновку про те, що належних та допустимих доказів для виселення ОСОБА_5 з малолітніми дітьми ОСОБА_4 не надала, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), оскільки ОСОБА_5 вселилась та була зареєстрована у спірній квартирі у встановленому законом порядку зі згоди власника, а припинення сімейних відносин з власником житлового приміщення не позбавляє права користування ним.

Суди дійшли вірного висновку про те, що доводи ОСОБА_4 про відсутність ОСОБА_5 разом з малолітніми дітьми без поважних причин у спірній квартирі понад один рік, безпідставні, оскільки ОСОБА_4 визнано, що відповідачка з дітьми у 2014 році мала намір поновити проживання у спірній квартирі, проте позивачкою та її сином - чинились їй перешкоди у здійсненні такого права, отже такі обставини відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Колегія суддів, погоджується з висновком судів про те, що ОСОБА_5 та малолітні діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, набули право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, відсутні з поважних причин та відповідачкою чинилися їм перешкоди у користуванні цим майном, унаслідок чого наявні підстави для усунення таких перешкод.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської область від 6 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

ОСОБА_3