УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Коротуна В.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 04 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 03 червня 2005 року між ним та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/2547/74/13722, за умовами якого ОСОБА_4 було надано кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії зі встановленим лімітом у розмірі

15 000 євро та сплатою 13 % річних, строком користування до 03 червня

2025 року.

30 листопада 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якого фактична сума заборгованості за кредитом збільшувалась на суму заборгованості за процентами, при цьому змінено строк повернення кредиту та сплати інших платежів відповідно до графіка, що є додатком до цієї угоди.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 29 вересня 2015 року становила 14 843,71 євро, що еквівалентно 357 944 грн 02 коп., яку банк просив стягнути з ОСОБА_4

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 березня 2016 року, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/2547/74/13722 від 03 червня 2005 року в сумі 14 843,71 євро, що в еквіваленті до курсу НБУ на дату розрахунку заборгованості становило 357 944 грн 02 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що кредит ОСОБА_4 було надано у євро, що підтверджується умовами кредитного договору та додаткової угоди № 1 від 30 листопада 2009 року, а тому заборгованість має бути стягнута у вказаній валюті кредиту.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 червня 2005 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/2547/74/13722, за умовами якого ОСОБА_4 було надано кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії зі встановленим лімітом у розмірі 15 000 євро та сплатою 13 % річних, строком користування до 03 червня 2025 року.

30 листопада 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якого фактична сума заборгованості за кредитом збільшувалась на суму заборгованості за процентами, при цьому змінено строк повернення кредиту та сплати інших платежів відповідно до графіка, що є додатком до цієї угоди, а також зазначено, що таке збільшення не супроводжувалось видачею кредитних коштів позичальнику.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 29 вересня 2015 року становила 14 843,71 євро, що еквівалентно 357 944 грн 02 коп.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст. 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15.

Враховуючи, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором № 014/2547/74/13722 від 03 червня 2005 року, а також додатковою угодою до нього від 30 листопада 2009 року, належним чином не виконував, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості.

При цьому колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення заборгованості у валюті кредиту з визначенням грошового еквіваленту в національній валюті, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від

10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. При цьому доводи ОСОБА_4 про невиконання позивачем умов кредитного договору щодо видачі кредиту у валюті зобов'язання є безпідставними, з огляду на те, що кредитний договір та додаткова угода до нього є чинними, не оспорювались позичальником в судовому порядку та частково виконувались останнім до моменту пред'явлення даного позову.

Суди першої та апеляційної інстанцій вірно визначилися із характером спірних правовідносин, надали їм правову оцінку, правильно застосували норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій, при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від

04 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від

23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович