Ухвала

іменем україни

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути на його користь із відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 387 898,21 доларів США та пеню у розмірі 179 406 грн 13 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 листопада 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 350 тис. доларів США, строком до 07 листопада 2037 року зі сплатою плаваючої процентної ставки в розмірі 3,99 % річних та FIDR. Проте відповідач не виконує належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості, тому позивач на підставі умов кредитного договору та положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України просить достроково повернути заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 387 898,21 доларів США та 179 406 грн 13 коп. пені, а також судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 527 ЦК України установлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212-215 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, наявності підстав, передбачених ст. ст. 526, 549, 551, 610, 611, 612, 615, 625, 1050, 1054 ЦК України, оскільки відповідач порушив взяті за кредитним договором зобов'язання щодо своєчасного повернення суми кредиту та процентів, що призвело до утворення заборгованості в зазначеному розмірі.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд на спростування доводів апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом того, що позивачем не було доведено виконання ним умов кредитного договору, зокрема надання відповідачу грошових коштів у розмірі 350 тис. доларів США відповідно до умов договору, зазначив, що матеріали справи містять кредитну заявку ОСОБА_4 на перерахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 у розмірі 350 000 доларів США; представником позивача додано до матеріалів справи меморіальні ордери, які свідчать про внесення ОСОБА_4 грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором на вказаний рахунок у валюті - доларах США, що, як обґрунтовано вважав апеляційний суд, свідчить про отримання відповідачем кредитних коштів.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи апеляційної скарги заявника стосовно того, що позивач не мав права на видачу кредиту в іноземній валюті, зазначивши, що згідно з п. 2 кредитного договору між сторонами було досягнуто згоди щодо предмета договору - надання кредиту в доларах США; відповідач була ознайомлена з умовами кредитного договору, що підтверджується її особистим підписом; із позовом про визнання кредитного договору недійсним відповідач до суду не зверталася.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про невідповідність оскаржуваних судових рішень вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, порушення судом ст. ст. 10, 27, 74, 76, 128 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження внаслідок дослідження матеріалів справи, таким чином, зазначені доводи є помилковими і спростовуються наявними у справі доказами.

Доводи касаційної скарги стосовно доказів та доказування, а саме: надання судом необґрунтованої переваги поданим позивачем доказам; ненадання позивачем документів на підтвердження безспірності заборгованості боржника та встановлення прострочення виконання зобов'язання, зокрема первинної бухгалтерської документації, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що заборгованість утворилася не з її вини, а внаслідок дії непередбачуваних обставин, а саме: розгортання та загострення світової фінансово-економічної кризи у 2008-2009 роках та істотна зміна економічних та фінансових умов у відповідача та у країні в цілому, не впливають на правильність висновків судів по суті вирішеного спору, адже, укладаючи вищевказаний кредитний договір саме у валюті - доларах США, відповідач взяла на себе й обумовлені коливанням курсу валюти ризики і повинна відповідати за взяті зобов'язання.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко