АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2, ОСОБА_3

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області, ухваленого 06 листопада 2017 року суддею Мінів О.І.,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідачів про стягнення втрат від інфляції та три проценти річних.

Посилався на те, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 квітня 2014 року було задоволено його позов до відповідачів про стягнення боргу за договором позики в сумі 155463,85 грн. Проте, вищевказане рішенні суду не було виконано і кошти позивачу не повернуто.

Вважає, що має право на отримання інфляційних втрат за користування відповідачами коштами, оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало йому шкоди та трьох процентів річних.

Просив стягнути за період з 01.09.2014 року по 18.08.2017 року втрати від інфляції в сумі 143998,39 грн. та 3% річних в сумі 13838,41 грн., а також судові витрати.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 143998,39 грн. та три проценти річних в сумі 13838,41 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вважає його таким, яке винесено з порушенням норм матеріального права.

В своїй апеляції посилається на те, що ухвалене судове рішення , яким вирішено спір між сторонами не призводить до припинення грошового зобовязання щодо якого мав місце спір, а тому не породжує нового грошового зобовязання, а лише констатує обовязок іншої сторони виконати порушене зобовязання.

Посилалася що положення ст.. 625 ЦК України можуть бути застосовані до грошових зобовязань, які виникають з рішення суду при умові, що такі обовязки виникли саме за результатами розгляду справи та не існували до ухвалення судового рішення, зокрема у разі відшкодування збитків або відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В даній справі грошове зобовязання між сторонами виникло не на підставі рішення Кіцманського районного суду від 14 квітня 2014 року, а на підставі укладеного договору позики.

Крім цього, норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Проте, договір позики укладений у валюті, а тому до нього не можна застосовувати інфляційні втрати.

Зазначені норми матеріального права судом першої інстанції взято до уваги не було, що призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позову.

Просила суд скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 квітня 2014 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики в розмірі 155463,85 грн. Зазначене рішення суду відповідачі не виконали, а тому за період з 01 вересня 2014 року по 18 серпня 2017 року підлягають стягненню три проценти річних та інфляційні втрати відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону та досліджені згідно з вимогами ст..212 ЦПК України (в редакції станом на час вирішення спору), а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Судом встановлено, що 05 грудня 2012 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти в сумі 19450 доларів США із зобовязанням повернути дані кошти до 01.03.2013 року, що станом на момент звернення до суду становило 155463,85 грн. Це підтверджується розпискою.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 квітня 2014 року задоволено цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 155463,85 грн., дане рішення Апеляційний суд Чернівецької області залишив в силі.

Вказане рішення не виконано до цього часу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, в даному випадку суд першої інстанції правильно врахував, що не виконане грошове зобов»язання, на яке позивач просить нарахувати інфляційні втрати та три відсотки річних, є не зобов»язання за договором позики, виражене в іноземній валюті, а трансформоване з цього договору зобов»язання, встановлене рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 квітня 2014 року, яке не виконується. Оскільки зазначене зобов»язання визначене у грошовій одиниці гривні, то у зв»язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних за час прострочення грошового зобов»язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

З огляду на викладені обставини доводи апеляційної скарги про помилкове застосування ч.2 ст.625 ЦК України, в тому числі про неможливість нарахування інфляційних втрат до договору позики, предметом якого була іноземна валюта долари США, є безпідставними.

Так, офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України визначають спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань. Таких наслідків є декілька. В будь-якому випадку боржник зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані збитки. До одного з різновидів збитків, у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, віднесено компенсацію кредиторові різниці за зниження купівельної спроможності гривні за період: з початку прострочення грошового зобов'язання, до моменту його виконання - офіційний індекс інфляції.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в тому числі просив суд стягнути з відповідачів збитки у вигляді індексу інфляції за період невиконання рішення суду, яким на відповідачів покладено обов'язок по сплаті позивачеві боргу, визначеного у грошовій одиниці України - гривні. Питання про стягнення індексу інфляції за період існування між сторонами у справі грошового зобов'язання в іноземній валюті - доларах США, позивачем не ставилося, а тому доводи апеляційної скарги про неможливість застосування в даному випадку ч. 2 ст. 625 ЦК України, є помилковими.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повна постанова складена 20 грудня 2017 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Б. Перепелюк

ОСОБА_4