АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Валерівїни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача фінансових послуг та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача фінансових послуг та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених вимог в повному обсязі. Зокрема вказує на те, що суд не взяв до уваги висновки судових експертів, якими встановлено штучне збільшення відсотків за кредитним договором, що в свою чергу призвело до збільшення розміру зобовязань, безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає за таких обставин.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вірно встановлено судом, 18.10.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №PLDDGF08003718, відповідно до умов якого позичальник отримав 35760 доларів США для інвестування будівництва квартири та 5377 доларів США на оплату страхових платежів, строком на 10 років, зі сплатою відсотків в розмірі 1,06 % на місяць на суму залишку заборгованості і комісії за розрахунково-касове обслуговування 0,40 % від суми виданого кредиту.

В грудні 2014 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості в звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17.12.2015 року, яке після перегляду в апеляційній інстанції вступило в законну силу, з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість в сумі 12846,21 доларів США.

Звертаючись до суду з позовом про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними та зобовязання вчинити дії, позивач просив визнати недійсними наступні положення кредитного договору №PLDDGF08003718 від 18.10.2005 року -

пункт 1.1 в частині розміру щомісячного платежу по кредиту в сумі 531,76 доларів США та щодо сплати банку комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту, що становить 143,04 доларів США щомісячно з дати укладення кредитного договору.

Просив зобовязати банк зробити перерахунок обовязкового щомісячного платежу, суми боргових зобовязань позичальника, суму коштів, отриманих від нього, як комісію за розрахунково-касове обслуговування, врахувати в рахунок погашення кредиту, кошти переплати повернути шляхом перерахування на його поточний рахунок.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що підписуючи спірний договір, сторони погодили необхідні умови, які передбачають розмір кредиту, строки його повернення, відсотки за користування кредитом, розмір комісії за відкриття позичкового рахунку, розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту, можливість дострокового погашення кредиту, відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, тобто позичальник був обізнаний про умови кредитування, а його дії були спрямовані на отримання кредиту в валюті, а отже його права жодним чином не були порушені.

При цьому, суд дійшов висновку про відсутність в діях відповідача обману щодо приховування від позичальника повної та достовірної інформації про умови кредиту, приховування будь-яких складових обовязкових щомісячних платежів, в тому числі фактичної процентної ставки.

Одночасно, судом не взято до уваги висновки судово економічної експертизи, оскільки останні не свідчать про введення позивача в оману при оформленні кредитного договору, а визначена відсоткова ставка та вартість кредиту відповідають діючому на час виникнення спірних відносин чинному законодавству.

Також посилання позивача на норми статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов кредитного договору, які приводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, що завдає значної шкоди інтересам споживача, відхилені судом першої інстанції, з посиланням на те, що на час укладання договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» містили іншу редакцію, яка не передбачала такі підстави недійсності договору.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що між банком та позивачем було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав 35760 доларів США для інвестування будівництва квартири та 5377 доларів США на оплату страхових платежів, строком на 10 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 ст. 627 ЦПК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з умов договору, в останньому сторони чітко визначили предмет договору, права та обовязки сторін, порядок розрахунків та відповідальність сторін.

Звертаючись до банку за кредитними коштами, позивач сам, на свій розсуд обрав кредитну установу, валюту кредитування, строк кредиту.

Посилання позивача на те, що встановлення в кредитному договорі незаконної умови стягнення комісії за розрахунково-касове обслуговування призвело до додаткового навантаження на нього як на позичальника, обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, оскільки в розумінні положень ст.ст. 203,215 ЦК України по справі відсутні підстави для визнання в цій частині кредитного договору недійним.

Зокрема, місцевим судом вірно зазначено, що такі нормативні документи як Постанова НБУ від 10.05.2007 р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», редакція ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено визнання недійсними договорів, які містять несправедливі умови для споживача, станом на час укладання оспорюваного кредитного договору не існували, набрали чинності вже після укладання сторонами даного договору.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що укладений між сторонами спірний кредитний договір відповідає вимогам цивільного законодавства, чинного на час його укладення.

Одночасно, колегія суддів погоджується з підставами відхилення висновків судово-економічної експертизи, які не містять переконливих доказів введення позивача в оману щодо умов кредитування в частині відсоткової ставки та вартості, що призвело до додаткового фінансового навантаження на позичальника.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання недійсними окремих умов кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду і не містять нових фактів чи доказів.

Зокрема, колегією суддів відхиляються як безпідставні твердження апелянта про те, що укладання кредитного договору відбулось під впливом обману з боку банку стосовно сплати додаткових щомісячних платежів по кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування.

Так, вказана щомісячна плата була чітко визначена та зазначена в розділі «Предмет договору» кредитного договору та окрім відсоткового значення 0,40%, вона була встановлена в грошовому еквіваленті щомісячному платежі 143,04 долари США.

Підписуючи кредитний договір позичальник погоджувався як зі сплатою відсотків за користування кредитом, так і комісії за розрахунково-касове обслуговування.

Одночасно, не приймається до уваги судовою колегією посилання в апеляційній скарзі на те, що судом безпідставно не взято до уваги висновки судово-економічної експертизи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що такі розрахунки експерта здійсненні на підставі аналізу п.3.3 договору щодо нарахування відсотків по кредиту виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом і 360 днів у році ( факт/360). Визначений на його думку метод нарахування відсотків сприяє штучному збільшенню розміру щомісячного платежу і повинен становити 524,47 доларів США, замість 531,76 доларів США.

Заперечуючи вказані твердження експерта, банк посилався на те, що згідно до Правил бухгалтерського обліку доходів та витрат банків України, затверджених Постановою НБУ від 18.06.2003 року №255, банкам надано можливість самостійно встановлювати в договорах один з методів визначення кількості днів для обрахування процентів метод «факт/факт» метод «факт360/» грн., метод «30/360».

В даному випадку сторони погодили метод «факт/360», який передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, при умовній кількості 360 днів у році, що не суперечить діючому закону та відповідає волевиявленню сторін.

Також не ґрунтується на законі твердження апелянта про те, що суд не застосував до спірних правовідносин положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», в редакції якої з 2005 року не вносились будь-які зміни.

Зокрема, станом на момент укладання договору в жовтні 2015 року дана стаття регулювала право споживача на інформацію про товари (роботи, послуги), з 13.01.2006 році діє інша редакція, якою визначаються підстави недійсності умов договорів, що обмежують права споживача.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно застосовуючи дію закону в часі, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що на момент укладання кредитного договору не були чинними ті положення закону, посиланням на які вмотивовані заявлені вимоги.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Валерівїни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно.