Справа № 310/1114/17
РІШЕННЯ
Іменем України
08 грудня 2017 року м.Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді Дністрян О.М.,
при секретарі Буюклинській К.О., Уставицькій Н.М.
за участю позивача, представника відповідача Корольова В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, -
В с т а н о в и в:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що в період з грудня 1987 року по січень 1989 року проходив військову службу на території Афганістану, де в той час велись бойові дії. Під час виконання обов`язків військової служби в країні, де велись бойові дії, він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузію головного мозку), що в подальшому призвело до розвитку: стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциуляторної енцефалопії ІІ-ІІІ ст. прогресуючого кривого перебігу, з вираженим перебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру, гіпомнестичним синдромом, емоційно-вольовою нестійкістю. Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК є інвалідом ІІІ групи. Також позивач зазначив, що його турбують постійні головні болі з локалізацією в тім`яній, потиличній області, помірне запаморочення, пов`язані з ЗЧМТ контузією головного мозку, болі в поясничній області. Після проведених лікувань стан здоров`я у повному обсязі не відновився. Внаслідок захворювання він був змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. У зв`язку з захворюванням, яке отримане під час проходження військової служби, порушені його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, у нього постійно виникають складнощі у зв`язку з болем та постійними спазмами. Він не може вільно пересуватися, після ходіння впродовж 3-4 годин він має 1-2 дні перебувати в постільному режимі, оскільки відчуває сильний біль в голові. Все це позначилося на його сні, за останній рік він страждає на безсоння, не спить по 4 дні, потім 1,5 2 години поверхневого сну, і знову 4 дні безсоння на фоні сильних больових відчуттів. Він не може пересуватися на велику відстань, оскільки не має власного транспорту, що ставить його у незручне становище. Все це додає йому багато неприємних відчуттів, він змушений витрачати кошти на відновлення здоров`я, оскільки у місцевій поліклініці йому відмовили у видачі безоплатних медикаментів, а оплатні ліки він не може придбати через їх високу ціну. Він не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху. Відчуває себе втраченим для суспільства та родини людиною. Тривале лікування позначилося не тільки на його здоров`ї, а також і на психіці. Він постійно знаходиться в пригніченому стані через те, що немає можливості відновити здоров`я. Відносини в його родині погіршилися, він позбавлений можливості повноцінно виконувати свої сімейні обов`язки по господарству. Усі ці фактори викликають негативні емоції та переживання, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн., яка була завдана йому в результаті ушкодження здоров`я при виконанні обов`язків військової служби. Оцінюючи моральну шкоду в зазначену суму, він виходив із тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, а також з фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров`я. У результаті того, що він був вимушений звернутися з позовом до суду, вивчав законодавство, для складання цього позову йому необхідно було отримати консультацію у юриста, витратити значну кількість коштів на сплату отриманих юридичних послуг. Ці гроші були взяті ним із сімейного бюджету та витрачені не на свою родину, а на судове відновлення своїх прав. Посилаючись на ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн..
В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив, що він нікому не потрібний, немає ні квартири, ні землі, за все треба платити, хай би вернули йому здоров`я за всі ці 30 років після війни. Він не сам пішов на війну, його забрали від військкомату захищати Вітчизну. Також пояснив, що він звертався та отримав від міністерства 180 тисяч грн. грошової допомоги, за медичною допомогою він не звертався до них. Посадові особи Міністерства оборони України не спричиняли йому моральної шкоди. Просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача Корольов В.А. (довіреність № 220/273/д від 18.07.2017р.) у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що їх міністерство ніколи не відсторонялося від проблем осіб, які виконували військовий обов`язок в ДРА, виплачують їм грошову допомогу, але ніяких дій, які були б у причинному зв`язку з завданою позивачеві моральною шкодою, вони не вчиняли. Також надав письмові заперечення, де зазначено, що виходячи зі змісту позовної заяви за виконання конституційного обов`язку повинна відповідати Держава в особі Президента України як Головнокомандувача та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу. Це підтверджується змістом Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. В позовній заяві позивач вказує, що проходив військову службу на території Афганістану. В постанові КМУ від 08.02.1994р. №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зовсім не передбачена моральна відповідальність Міністерства оборони України за події, які відбувались на території Афганістану в радянські часи, а бере на себе відповідальність за соціальний захист ветеранів війни та учасників бойових дій, що не ототожнюється з моральною шкодою. 24.08.1991р. ВРУ прийняла постанову «Про військові формування в Україні», якою визначила: «підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території України, Верховній Раді України; утворити Міністерство оборони України; Урядові України приступити до створення Збройних Сил України». Фактично цією постановою було покладено початок будівництва Збройних Сил України, як важливого і невід`ємного елемента її воєнної організації. У вказаній постанові також не передбачено відповідальність нового Міністерства оборони України за спричинену шкоду Міністерством оборони Радянського Союзу. В Законі України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991р. також не підтверджено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями держави в особі Радянської армії. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців. Військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України. Військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації, тобто моральні страждання вже враховані чинним законодавством. Позивач до позову не надає на підтвердження своїх вимог належних і допустимих доказів, але вказує, що моральні страждання спричинені військовою службою у країнах де велись бойові дії (Афганістані), в даному випадку позивачем не доведений факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України, яке створене лише у 1991 році щодо спричинення йому моральної шкоди. Міністерство оборони України може відповідати лише за шкоду, яка завдана після формування Міністерства оборони та Збройних сил України. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині п/п НОМЕР_1 у період з 12.12.1987 р. по 20.01.1989 р., що підтверджується військовим квитком НОМЕР_2 від 14.04.1987р. (а.с.9-10).
Згідно посвідчення серія НОМЕР_3 від 11.03.1997р. (безтермінове) ОСОБА_2 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.8).
Відповідно до висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро СМЕ від 22 січня 2013 року № 109/ж відносно ОСОБА_2 , описані рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитися внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1987 році (а.с.12).
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 386 від 06 лютого 2015р.), мінно-вибухова травма, вогнепальні осколкові поранення голови (МВТ, контузія головного мозку 1987 р.) рядового у відставці ОСОБА_2 , так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.11).
Із наданих позивачем копій медичних документів вбачається, що в період проходження військової служби він отримав поранення, які призвели до стійкої втрати працездатності, внаслідок чого з приводу хронічних захворювань він проходить курси лікування в різних медичних закладах (а.с.13,15).
Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 0674036 від 26.04.2016р. ОСОБА_2 повторно встановлена третя група інвалідності на строк до 26.04.2018р., причина інвалідності так, контузія і захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебування у країнах, де велись бойові дії (а.с.14).
Згідно посвідчення серія НОМЕР_4 (а.с.7) ОСОБА_2 є інвалідом 3-ої групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (термін дії до 26.04.2018р.).
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичні або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статгі.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено порядок надання пільг та допомоги, а також призначення пенсій військовослужбовцям, які отримали захворювання у зв`язку із проходженням військової служби.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Відповідно до ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної чи юридичної особи, яка ї завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди наступає або при виникненні деліктних правовідносин між сторонами, або у випадках, передбачених законом.
Деліктних правовідносин між сторонами не встановлено, оскільки відповідач безпосередньо шкоди позивачу не завдавав.
Також відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством.
Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права і обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Збройні Сили України утворені на підставі Закону № 1934-XII від 06 грудня 1991 року.
Водночас, виходячи з пояснень наданих позивачем в судовому засіданні та даних, які містяться в матеріалах справи, зокрема військового квитка, останній проходив військову службу у складі збройних формувань СРСР та отримав поранення у період коли Збройні Сили України створені ще не були.
Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.
Крім того, суд зауважує, що 15 квітня 1994 року державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав укладена Угода про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців. Укладення цієї Угоди викликане необхідністю міжнародного правового врегулювання питань соціального захисту учасників і інвалідів Великої Вітчизняної війни, членів сімей загиблих військовослужбовців та прирівняних до них осіб, збереження за ними встановлених пільг і гарантій незалежно від місця проживання. Даною угодою також передбачено ряд пільг для учасників бойових дій, які брали участь у бойових діях на території іншої держави, в тому числі і на території Афганістану. Також відповідно до ст. 5 Угоди фінансування витрат, пов`язаних з наданням пільг і гарантій категоріям осіб, що зазначені у статті 1 цієї Угоди, здійснюється Сторонами згідно з їх національним законодавством.
На позивача, як на учасника бойових дій, який брав участь у бойових діях на території іншої держави, розповсюджується Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачено захист ветеранів війни.
Як було встановлено в судовому засіданні позивач користується відповідними пільгами, зокрема, він отримав одноразову грошову допомогу у розмірі 180 тисяч грн., має право на отримання безоплатної медичної допомоги, путівок для санітарно-курортного лікування тощо.
З огляду на викладене, суд придоходить до висновку про недоведеність позивачем факту вчинення Міністерством оборони України протиправних дій або бездіяльності відносно нього, які б знаходились у причинно-наслідковому зв`язку з отриманою ним моральною шкодою, а отже, про відсутність підстав для задоволення позову.
На підстав викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя О. М. Дністрян