Справа № 369/2880/17
Провадження № 2/369/2044/17
29.09.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області
у складі: головуючого судді Волчка А.Я.,
за участю секретаря Раситюк М.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 20 серпня 2003р., позивачка вступила в шлюб з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 30.08.2003р., виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1430.
Від даного шлюбу у подружжя народилась спільна дитина - ОСОБА_3, 09.12.2005р.н.
В подальшому спільне подружнє життя позивачки та відповідача не склалось, а тому даний шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.02.2014 р.
За час перебування в шлюбі, позивачка та відповідач вели спільне господарство, мали спільний бюджет, планували майбутнє своєї родини та набували майно, яке було необхідне для проживання сімї та для її існування.
В період перебування в шлюбі, відповідачем та позивачкою, було прийнято спільне рішення про придбання квартири для проживання їхньої родини, а саме квартири АДРЕСА_1.
Дані кредитні кошти, були отримані відповідачем з подальшою метою придбання квартири АДРЕСА_2 в с.
Петрівське , Києво-Святошинського району Київської області.
В цей же день, між відповідачем та ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» був укладений договір іпотеки, предметом якого є забезпечення виконання зобовязань відповідача за вище вказаним кредитним договором, шляхом передачі Іпотекодавцем в іпотек Іпотекодержателю нерухомості, що стане власністю Іпотекодавця у майбутньому за Договором про участь у будівництві обєкту нерухомості № 2-П/200 від 03 вересня 2007р., який укладений між Іпотекодавцем та ТОВ «Екобуд», яке є боржником по відношенню до Іпотекодавця.
Крім того, відповідач та ВАТ «ОСОБА_4 Аваль», 17.10.2007р., уклали в забезпечення кредитного договору, договір застави майнових прав на цінні папери, які були предметом договору купівлі-продажу цінних паперів № К-15/01/07/2-101 від 03.09.2007р., укладеного між відповідачем та ТОВ «Екобуд».
В подальшому, між відповідачем та ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» був укладений договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки від 17.10.2007р., в якому остаточним предметом договору іпотеки, визначена квартира АДРЕСА_3, оскільки в процесі будівництва змінилась назва вулиці та нумерації будинку, в якому відповідач придбав квартиру.
15.09.2009р., відповідач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, щодо квартири АДРЕСА_3, виданого виконкомом Петрівської сільської ради, а також витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно з КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області».
Таким чином, відповідач набув право власності на нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_3, яка складається з двох кімнат, загальною площею 67,7 кв.м.
Перебуваючи в шлюбі, відповідач в інтересах сімї, маючи намір на набуття земельної ділянки, яка була необхідна для будівництва та обслуговування індивідуальних гаражів, уклав попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.11.2013р., предметом якого є земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування індивідуальних гаражів, загальною площею 0,48 соток, під гаражомісцями за №№ 39,40 в с. Петрівське , Києво-Святошинського району Київської області.
Відповідно до п.2.1 укладеного попереднього договору купівлі-продажу, визначена сторонами ціна земельної ділянки складає 4000 доларів США, що на день підписання договору складає 32 800 гривень.
Згідно п.2.3 вище вказаного попереднього Договору, ціну вказану в п.2.1 даного договору, Покупець (відповідач) сплачує Продавцю в момент підписання цього Договору, підписання Договору підтверджує факт передачі коштів зазначених в Договорі в повному обсязі.
Стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати в розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не зявився про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належний чином.
За згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено в судовому засіданні, 30 серпня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського МУЮ, актовий запис № 1430.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Під час перебування сторін у шлюбі, ним було набуто у спільну власність автомобіль марки «CHERY Amulet», легковий комбі-В 2007р.випуску, номер кузову LVVDA11A37D12516J, д.н.з. AM 9143АК, (зареєстровано на праві власності за відповідачем на підставі свідоцтва про реєстрацію АМС056935) та автомобіль марки «Volkswagen Т- 4», 2000 року випуску, номер кузову WV1ZZZ70ZYH104766, д.н.з. AI 7917 СР (зареєстровано на праві власності за відповідачем на підставі свідоцтва про реєстрацію САК368450).

Також, під час перебування сторін у шлюбі відповідачем на підставі рішення виконавчого комітету Петрівської сільської ради від № 111/2 від 28.07.2009 р. було отримано свідоцтво про право власності від 15.09.2009 р. та набуто у власність кв. № 200 в буд. 38, по вул. Теплична, с. Петрівське, Києво-Святошинського району Київської області.

08 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким сторони зобовязуються в майбутньому, укласти і належним чином оформити договір купівлі - продажу земельної ділянки (далі-Основний Договір), на умовах і в порядку, визначених цим Договором та діючим законодавством.

Продавець за цим Договором зобовязується в майбутньому передати у власність Покупцеві земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування індивідуальних гаражів загальною площею 0,48 соток, під гаражомісцями за № 39, 40 визначених схемою що погоджена з покупцем та є невідємною частиною цього договору.

Згідно п. 2.1. даного попереднього договору продавець згоден продати, а Покупець купити земельну ділянку за ціною, що визначена за домовленістю між сторонами договору у сумі 4000 тисячі доларів США, що є еквівалентом 32 800 (тридцять дві тисячі вісімсот) гривень, згідно курсу НБУ8.2 грн. на момент укладення договору.

Згідно ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (надалі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В силу ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 65 СК України визначає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст. 70 СК України).

Відповідно до п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до роз"яснень, які містяться у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно правової позиції викладеної у Постанові Верховного суду України від 15 травня 2013 року за № 6-37 цс 13, при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, пята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так заявляючи позовні вимоги про розподіл транспортних засобів між сторонами, позивачем не було надано суду належних та допустимих письмових доказів про вартість даних автомобілів. В судовому засіданні позивачем не було заявлено клопотання про призначення по справі судово-автотоварознавчої експертизи для визначення вартості автомобілів на момент розгляду справи в суді.

При цьому суд створив всі умови для змагального процесу. Суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 57, 59 ЦПК України, з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи роз'яснив представнику позивача, його права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Враховуючи що транспортні засоби є неподільними речами, а частки сторін при поділі спільного сумісного майна подружжя є рівними, і позивачем не надано вартість даних транспортних засобів на момент розгляду справи у суді, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимоги позову що стосуються розподілу між сторонами транспортних засобів. А тому суд, вважає за необхідне відмовити в даній частині вимог.

Крім того, суд приходить до висновку про необхідність відмови у вимогах позову що стосуються поділу спірної квартири, оскільки відповідач отримав дане майно у власність на підставі свідоцтва про право власності від 15.09.2009 р., що в свою чергу було видано на виконання рішення виконавчого комітету Петрівської сільської ради від № 111/2 від 28.07.2009 р. Тому, дане майно вважається особистою приватною власністю чоловіка у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, і не підлягає поділу між сторонами.

Також суд, вважає за необхідне, відмовити у вимогах позову що стосуються стягнення з відповідача грошових коштів що були сплачені за попереднім договором, оскільки дані вимоги є необґрунтованими та суперечать положенням Сімейного кодексу України.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову.

Відповідно до 57, 60, 65, 69, 70, 71, 72 СК України, та керуючись статтями 57-60, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення подається протягом десяти днів з дня отримання відповідачем копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.Я. Волчко