ухвала

іменем україни

17 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, пені та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 07 липня 2014 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнутоз ОСОБА_4 накористь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу поповерненню кредитних коштів, процентівзакористування кредитом задоговором про наданняспоживчого кредиту від17 березня 2008 рокуу розмірі 15 762,54 доларів США, щоза курсом НБУстаном на 05 вересня 2013 рокустановило125 989 грн99 коп., з яких: 11 748,99 доларів США, що за курсом НБУ становить 99 909 грн68 коп. кредитна заборгованість; 4 013,55 доларів США, що за курсом НБУ - 32 080 грн 31 коп. заборгованість попроцентам, та заборгованість посплаті пені за порушення строків повернення кредиту та процентів за кредит у розмірі 8 345 грн 89 коп., з яких: 5 409 грн 34 коп. - пеняза прострочення сплатикредиту; 2 936 грн. 55 коп. - пеняза прострочення сплатипроцентів. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 07 липня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 07 липня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року залишено без змін.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 червня 2016 року рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2016 року скасовано, у справі ухвалено нове рішення.

В рахунок погашення заборгованості, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 0 від 17 березня 2008 року, а саме будинок з надвірними спорудамиАДРЕСА_1, і є власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на підставі свідоцтва на право власності та зареєстрованого в реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 8481689, та записано в реєстраційну книгу за № 3, для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк» , що виникла на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 17 березня 2008 року в 15 762,54 долари США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду становить 125 989,99 гривень, з яких 11 748,99 дол. США - кредитна заборгованість, що за курсом НБУ становить 99 909,68 гривень; 4 013,55 дол. США - заборгованість по процентам, що за курсом НБУ становить 32 080,31 гривень та заборгованості по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів в розмірі 8 345,89 гривень, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з прилюдних торгів, з початковою вартістю не нижчою 198 000 грн, визначеною на підставі договору іпотеки.

Відстрочено виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» по 492,56 грн сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), враховуючи вимоги Закону України «Про іпотеку», дійшов обґрунтованого висновку про те, що забезпечувальне зобов'язання (іпотека) має похідний характер, а не альтернативний основному, звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Також, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до умов договору іпотеки № 0, сторони домовились про ціну предмета іпотеки на рівні 198 000 грн.

Доводи касаційної скарги щодо одночасного стягнення суми заборгованості з позичальника та з майнового поручителя, не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.В. Ступак