Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2007 року в сумі 28 615 грн 90 коп.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2007 року в сумі 28 615 грн 90 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким провадження у справі за позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 22 636 грн 94 коп. закрито.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 11 січня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 1 575 грн зі сплатою 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за вказаним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 23 червня 2015 року становить 47 859 грн 85 коп. та складається із: 1 306 грн 88 коп. - заборгованість за кредитом, 14 023 грн 32 коп. - заборгованість за відсотками; 236 грн 25 коп. - заборгованість з комісії та 32 293 грн 40 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 22 636 грн 94 коп.

Закриваючи провадження в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 22 636 грн 94 коп., суд апеляційної інстанції виходив з того, що не звернення позивачем судового рішення, яке набрало законної сили, до виконання, не є підставою для повторного звернення з аналогічними вимогами у порядку позовного провадження.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог банку, апеляційний суд виходив з того, що оскільки строк дії кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем закінчився 11 липня 2007 року, нарахування процентів та штрафних санкцій не можливе поза межами строку дії договору.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Статтею 205 ЦПК України передбачений вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Процесуальна регламентація за вичерпним переліком підстав для закриття провадження у справі є гарантією того, що правильно прийнята до провадження заява буде розглянута по суті.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення районного суду та закриваючи провадження у справі апеляційний суд зазначив, що позивач не звернувся в установленому законом порядку до виконавчої служби для примусового виконання рішення. При цьому доказів того, що банк звертався чи не звертався до відділу державної виконавчої служби матеріали справи не містять. Тобто такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях.

Разом з тим заявником до касаційної скарги додано копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 25 жовтня

2012 року № 34909763.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131, 177, 179, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів, зокрема, у позовній заяві зазначено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2007 року у розмірі 21 082 грн 80 коп., проте банк не просив її повторно стягнути, при цьому, апеляційний суд не з'ясував чи виконано вказане рішення суду.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Таким чином, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 22 636 грн

94 коп., апеляційний суд дійшов передчасного висновку про закриття провадження в цій частині.

Крім того, колегія судів касаційної інстанції не погоджується з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів та штрафних санкцій, яка обґрунтована тим, що банк надав позичальнику кредит на строк 6 місяців з 11 січня 2007 року по 11 липня 2007 року включно, тому у зв'язку із закінченням строку дії кредитного договору відсутні підстави для нарахування процентів та штрафних санкцій, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Однак, суд апеляційної інстанції, не встановив чи виконане/не виконане судове рішення про задоволення вимог кредитора боржником, тому дійшов й помилкового висновку про припинення правовідносин сторін, що випливають із кредитного договору.

Таким чином висновок про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитом та штрафних після закінчення строку дії договору є передчасним та не ґрунтується на вищезазначених нормах матеріального права.

Разом з тим, не може бути залишене в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки воно ухвалено з порушенням норм процесуального права.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Крім того, положеннями ст. 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Проте, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не зазначив норм права, якими він керувався під час вирішення вказаного спору та не звернув уваги на наступне.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції необхідно перевірити розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу та визначитись чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, встановити фактичні обставини справи, визначитись з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та правильно витлумачити ці норми, а також зазначити їх у рішенні.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська