Справа № 152/988/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 червня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

представника позивача

ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «САД ПОДІЛЛЯ» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу,

встановив:

24.06.2015 року ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» звернулося до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу.

Позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» заборгованість за договором купівлі-продажу від 08.06.2011 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних в сумі 23065 грн. за період з 01.12.2014 року по 19.06.2015 року; втрати від інфляції за несвоєчасний розрахунок та три проценти річних за період з 26.02.2014 року по 19.06.2015 року в сумі 23510 грн.; судові витрати в сумі 466 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 08.06.2011 року між ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу яблунь.

Свої зобовязання за договором позивач виконав та передав відповідачеві яблуні в користування за актом приймання-передачі, а відповідач прийняв у своє користування яблуні та, згідно з п.3.3. укладеного договору сплатив товариству 15800 грн.

Решту суми, згідно з п.3.3. Договору, відповідач повинен був сплатити у строки: 15792 грн. до 01.12.2012 року, 15792 грн. до 01.12.2013 року, 15792 грн. до 01.12.2014 року, що не було зроблено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 28.08.2014 року стягнуто з відповідача на користь ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» заборгованість за договором купівлі-продажу в сумі 31584 грн. за період з 01.12.2012 року по 25.02.2014 року.

Третій платіж в сумі 15792 грн. прострочено на 201 день.

Відповідно до п.5.3 договору в разі прострочення оплати за товар покупець сплачує продавцеві штраф у розмірі 15 грн. за кожний день прострочення.

Оскільки ст.549 ЦК України є імперативною нормою, то просить за прострочення виконання грошового зобовязання застосувати до відповідача вимоги ст.625 ЦК України, та стягнути суму боргу з урахуванням інфляційних втрат за весь час прострочення в сумі 22804 грн. та три проценти річних від простроченої суми 261 грн., а всього 23065 грн.

ОСОБА_2 рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28.08.2014 року також не виконує, у звязку із чим товариство понесло втрати внаслідок інфляції, які становлять 22269 грн. та три проценти річних в сумі 1241 грн.

Всього, на думку позивача, підлягає до стягнення з відповідача на його користь 46575 грн.

Договір купівлі-продажу є дійсним, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено, та укладеним.

Між товариством та відповідачем існують зобовязальні правовідносини, які регулюються нормами глав 47-51 ЦК України.

Рішення Шаргородського районного суду, ухвалене у цій справі 12.10.2015 року (а.с.59-61) переглядається за нововиявленими обставинами.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» ОСОБА_1, що діє за довіреністю від 27.02.2017 року (а.с.120), позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Суду пояснив, що СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є позивач, у 2001-2003 роках за власні кошти здійснено насадження дерев яблунь на земельній ділянці, на яку відповідач отримав державний акт у 2009 році. Тобто, на час видачі ОСОБА_2 державного акту про право власності на земельну ділянку у позивача існувало право власності на дерева яблунь. На момент звернення з цим позовом до суду договір купівлі-продажу яблунь не був визнаний недійсним. Яблуні на сьогодні є власністю товариства і предметом договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачем та товариством. Ці дерева яблунь не є багаторічними насадженнями (деревами, окремими групами дерев) в розумінні ч.2 ст.79 ЗК України та ч.3 ст.373 ЦК України. Вони обліковуються в товаристві як довгострокові біологічні активи, що створені самим товариством вже після його реорганізації з держгоспу у СВАТ, а в наступному у ПАТ. Ці яблуні є основними засобами товариства, перебувають у його власності з 2003 року і не вибували з його власності по сьогоднішній день, а 08.06.2011 року передані ОСОБА_2 у користування до повного виконання ним умов договору купівлі-продажу від 08.06.2011 року. При видачі відповідачеві державного акту про право власності на земельну ділянку добровільного чи примусового відчуження майна (яблунь) ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» не було, тому позивач, в силу вимог ст.ст.317, 319 ЦК України, продовжує бути власником цього майна, здійснює щодо нього свої права власника. Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Вважає помилковим ствердження про те, що особа, отримавши державний акт на землю, набула безумовно права власності на дерева, які на ній розміщені, тим більше безоплатно. Відповідач спершу із цим погодився, тому і було укладено договір купівлі-продажу яблунь, позивач та відповідач приступили до виконання цього договору, так як позивач передав ОСОБА_2 у користування дерева яблунь, а відповідач сплатив 15800 грн. попередньої оплати за договором купівлі-продажу. Позовні вимоги ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» до ОСОБА_2 вважає обґрунтованими, просить задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3, що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 17.08.2015 року (а.с.34), в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу яблунь, який укладений 08.06.2011 року між позивачем та відповідачем, визнаний недійсним рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 16.01.2017 року. В силу вимог ст.ст.215-216 ЦК України, недійсний правочин є недійсним з моменту вчинення, тому ОСОБА_2 не має ніяких зобовязань перед позивачем, у звязку із чим вважають, що позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи спір, суд встановив, що 08.06.2011 року Сільськогосподарським відкритим акціонерним товариством «Сад Поділля» в особі голови правління ОСОБА_4, правонаступником якого є ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» (а.с.19-20), та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу (а.с.4).

Предметом купівлі-продажу, відповідно до п.1.1. означеного Договору, є яблуні в кількості 734 штук, які належать СВАТ на праві власності і які знаходяться на земельних ділянках ОСОБА_2, що належать останньому на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №397480 та серії ЯЖ № 397481 (а.с.4).

Відповідно до п.п.2.1., 2.2. та п.п.3.2., 3.3. договору купівлі-продажу від 08.06.2011 року, СВАТ зобовязується передати яблуні в користування ОСОБА_2 протягом 1 дня з моменту підписання договору за актом приймання-передачі, а право власності на дерева останній набуває після їх оплати в повному обсязі, що оформляється видатковою накладною, при цьому, ціна за одиницю товару складає 86,06 грн., загальна вартість товару за цим договором становить 63168,04 грн., попередня оплата в розмірі 15792,01 грн. від ціни договору має бути перерахована на рахунок СВАТ або внесена готівкою в касу протягом 190 днів з моменту підписання договору. Решту суми по 15792,01 грн. ОСОБА_2 сплачує щорічно до 01.12.2012 року, до 01.12.2013 року та до 01.12.2014 року з урахуванням індексів інфляції за період від дати підписання договору до кінцевого розрахунку.

Договором купівлі-продажу від 08.06.2011 року також передбачено право ОСОБА_2 достроково розрахуватися за яблуні (п.п.3.4. Договору).

За прострочення оплати за товар покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 15 грн. за кожен день прострочення, а за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобовязань за цим Договором, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 50% від ціни товару (п.п.5.3, 5.4. Договору).

Договір купівлі-продажу від 08.06.2011 року набуває чинності з моменту його підписання сторонами (п.6.1. Договору).

Як встановлено судом, Договір підписаний від продавця СВАТ «Сад Поділля» головою правління ОСОБА_4, а від покупця ОСОБА_2 Підписи під Договором сторонами не оспорюються.

Крім того, судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 08.06.2011 року є дерева яблунь в кількості 734 штук, які висаджені СВАТ «Сад Поділля» у 2003 році на земельних ділянках, що перебували у постійному користуванні СВАТ після його створення внаслідок роздержавлення держгоспу «Сад Поділля» відповідно до ЗУ «Про приватизацію майна державних підприємств».

Вказаний факт не заперечується сторонами.

Крім того, судом встановлено, що сторони приступили до виконання умов вказаного Договору, зокрема, позивач та відповідач склали акт приймання-передачі від 08.06.2011 року яблунь плодоносних від СВАТ «Сад Поділля» до ОСОБА_2 у користування (а.с.5), а відповідач, також, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №165 від 06.12.2011 року вніс у касу ПАТ попередню оплату аванс за яблуні в сумі 15800 грн. (а.с.6).

Ці обставини, що встановлені судом, сторонами не оспорюються і визнаються, тому в силу вимог ч.1 ст.61 ЦК України, не потребують доказування.

В лютому 2014 року ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» зверталося до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу, який 06.05.2014 року у задоволенні позовних вимог відмовив (а.с.11-12), проте, відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28.08.2014 року рішення Шаргородського районного суду від 06.05.2014 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ 31584 грн. за договором купівлі-продажу від 08.06.2011 року за період з 01.12.2012 року по 25.02.2014 року та судові витрати в сумі 474 грн. (а.с.9-10).

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.01.2015 року вказане вище рішення Апеляційного суду Вінницької області залишено без змін (а.с.16-17).

В процесі виконання договору купівлі-продажу від 08.06.2011 року ОСОБА_2 звертався до Шаргородського районного суду з позовом до ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» про визнання означеного договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору, у задоволенні якого рішенням Шаргородського районного суду від 04.06.2013 року відмовлено з підстав його не укладення, оскільки договір не був зареєстрований та нотаріально посвідчений (а.с.13-15). Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду Вінницької області залишено без змін, але означена ухвала скасована Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а справа передана на новий апеляційний розгляд. 16.01.2017 року Апеляційним судом Вінницької області скасовано рішення Шаргородського районного суду від 04.06.2013 року та ухвалено нове, яким задоволено позов ОСОБА_2: визнано недійсним договір купівлі-продажу багаторічних насаджень яблунь у кількості 734 штуки, укладений 08.06.2011 року між ОСОБА_2 та СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ»; стягнуто з ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15800 грн., сплачені ним на виконання недійсного договору купівлі-продажу та 344,1 грн. судового збору за звернення з позовом, 243,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 584,64 грн. судового збору за подання касаційної скарги, а всього 1172,34 грн. судового збору (а.с.79-81).

Таким чином, Апеляційним судом Вінницької області ухвалено рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу дерев яблунь від 08.06.2011 року, що укладений між ОСОБА_2 і СВАТ «Сад Поділля», невиконання умов якого ОСОБА_2, котрий оспорював у суді його дійсність, стало підставою для ухвалення рішення Шаргородським районним судом у справі №152/988/15-ц про задоволення позовних вимог ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ», яке скасовано ухвалою Шаргородського районного суду від 03.03.2017 року у звязку із нововиявленими обставинами (а.с.98-101).

Відтак, договір купівлі-продажу від 08.06.2011 року між позивачем та відповідачем, є недійсним.

Частиною першою ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, позивач та відповідач не мають жодних зобовязань один перед одним за умовами договору купівлі-продажу яблунь від 08.06.2011 року, який визнаний судом недійсним.

Також, виходячи з аналізу наведених вище норм цивільного законодавства ствердження представника позивача ОСОБА_1 про те, що договір не був визнаний недійсним на час звернення з цим позовом до суду, внаслідок чого, на його думку, позов в частині стягнення заборгованості та інфляційних втрат за договором підлягає задоволенню, суд вважає помилковими.

Судом встановлено, і не оспорюється сторонами, що з 16.01.2017 року Апеляційним судом Вінницької області означений вище договір купівлі-продажу визнано недійсним, вказане рішення набрало законної сили, внаслідок чого договір купівлі-продажу є недійсним з моменту вчинення, тобто з 08.06.2011 року.

Відтак, судом встановлено, що вимоги позивача до відповідача про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу від 08.06.2011 року в сумі 23065 грн. є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 не виконано рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28.08.2014 року про стягнення грошових коштів в сумі 31584 грн. за період 01.12.2012 року по 25.02.2014 року.

Вказане судове рішення набрало законної сили та підлягає виконанню відповідачем в силу вимог ст.368 ЦПК України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невідємною частиною «права на суд». Вказаний правовий висновок зроблено Європейським судом з прав людини у рішенні в справі «Горнсбі проти Греції»

При цьому, суд вважає, що позивач має право на ефективний захист свого майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, та на відновлення справедливості, способом якого є інфляційні нарахування та нарахування трьох процентів річних за період невиконання рішення суду.

Такий висновок суду ґрунтується на засадах справедливості, оскільки одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Так, договір купівлі-продажу між позивачем та відповідачем визнано недійсним і він є недійсним з моменту його вчинення. Проте, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28.08.2014 року про стягнення грошових коштів з відповідача набрало законної сили та підлягає до виконання ОСОБА_2, проте, ним не виконується.

Таким чином, на підставі вказаного судового рішення виникло грошове зобовязання між сторонами, тобто правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що на правовідношення, що виникло між позивачем та відповідачем з приводу невиконання останнім рішення Апеляційного суду Вінницької області про стягнення грошових коштів, поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, якою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до розрахунку позивача, у звязку із невиконанням відповідачем рішення Апеляційного суду у період з 26.02.2014 року по 19.06.2015 року він поніс інфляційні втрати в розмірі 22269 грн., а три проценти річних становлять 1241 грн. Разом сума втрат становить 23510 грн. (а.с.7).

Вказана сума, на думку суду, виходячи з аналізу доказів та норм цивільного законодавства, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо договірних зобовязань, відповідальності за порушення грошового зобовязання та щодо недійсності правочинів, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із ч.3 ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України).

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.13 ЦК України).

Згідно із ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до вимог ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи з вимог ч.2 ст.215 та з розяснень, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК України тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним лише за рішенням суду.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми… (ч.2 ст.625 ЦК України).

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що права та охоронювані законом інтереси позивача ПАТ «САД ПОДІЛЛЯ» порушені відповідачем в частині невиконання ним рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28.08.2014 року про стягнення на користь ПАТ грошових коштів, тому в цій частині позов підлягає задоволенню і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 23510 грн. в рахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних у звязку із несвоєчасним виконанням рішення суду про стягнення грошових коштів, а в частині стягнення боргу та інфляційних втрат і трьох процентів річних за договором купівлі-продажу від 08.06.2011 року, який визнаний рішенням суду недійсним та є недійсним з моменту його вчинення, тобто з 08.06.2011 року, позовні вимоги ПАТ задоволенню не підлягають, оскільки відповідач не має договірних зобовязань перед позивачем.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.11, 13, 202, 216, 236, 509, 625, 626, 655 ЦК України, суд

вирішив:

Позов Публічного акціонерного товариства «САД ПОДІЛЛЯ» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «САД ПОДІЛЛЯ» 23510 (двадцять три тисячі пятсот десять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства судові витрати по сплаті судового збору при зверненні в суд в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

В решті позову Публічного акціонерного товариства «САД ПОДІЛЛЯ» до ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: