АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/312/17 Головуючий 1 інст. Короткий І.П.
Справа № 643/3739/16-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про розірвання договорів та стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом в якому просила розірвати договори позики під проценти № 10 від 01.07.2012 року і № 22 від 01.06.2013 року укладені між нею та ОСОБА_3 та стягнути: з ОСОБА_3 - заборгованість в сумі 598 346, 25 доларів США, що еквівалентна 15 139 245, 52 гривень; з ОСОБА_6 - заборгованість за вказаними договорами в розмірі 1 000 грн.; з ОСОБА_3 суму сплаченого нею судового збору (7992,40 грн.).

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та ОСОБА_3, починаючи з 2011 року, було укладено договори позики, відповідно до яких вона передала ОСОБА_3 грошові кошти за умови їх повернення та сплати відсотків за користування ними. Зокрема, за договором позики № 10 від 01.07.2012 ОСОБА_3 було передано 200 000 доларів США, а за договором позики № 22 від 01.06.2013 - 149 171, 23 доларів США.

У подальшому, у звязку із введенням на території м. Луганська (де постійно проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_3В.) режиму антитерористичної операції, ОСОБА_3 відмовився повертати грошові та сплачувати проценти за їх користування і взагалі почав ігнорувати будь-які вимоги позичальника.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Суд вирішив: розірвати договори позики під проценти № 10 від 01.07.2012 року та № 22 від 01.06.2013 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість в сумі 598 346, 25 доларів США, що еквівалентна 15 139 245, 52 гривень та судовий збір в сумі 7 992, 40 гривень. В іншій частині позивних вимог суд вирішив відмовити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 просив скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_3 вказує, що рішення суду є незаконне, у якості підстав незаконності посилався на усі, передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування рішення суду першої інстанції, а також вказував:

що договори позики та додаткові угоди, зазначені в позовній заяві, відповідачем ОСОБА_3 не укладалися, договори позики та додаткові угоди з ОСОБА_5 ним не підписувалися, вказаних позивачем грошей ОСОБА_3 від неї не отримував, оскільки в листопаді 2011 року виїхав до Сполучених штатів Америки і з того часу постійно там проживає, в Україну не повертався; ;

що суд першої інстанції розглянув справу з суттєвими порушеннями норм процесуального права, без відповідача та його представників, без належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, обмежившись викликом через місцеву газету «Слобідський край», тоді як відповідач зареєстрований у м.Луганську;

що висновок про доведеність позовних вимог суд зробив за відсутністю належних доказів, зокрема за відсутністю оригіналів договорів та розписок ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_5 зазначених у її позовній заяві грошових коштів;

що суд розглянув справу, яка йому не підсудна, оскільки відповідач зареєстрований у м.Луганську, а співвідповідач ОСОБА_6, з яким ОСОБА_3 ніяких стосунків не має і якого ОСОБА_3 не уповноважував поручатися за виконання зобовязань за договором, позики штучно притягнутий до участі у справі у якості поручителя з метою зміни підсудності.

В суді апеляційної інстанції представники відповідача ОСОБА_3 адвокати ОСОБА_4 і ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, звернулися з клопотанням про витребування письмових доказів, які підтвердили або спростували доводи сторін щодо обставин справи, про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнали і просили відхилити, проти задоволення клопотань представників відповідача ОСОБА_3 не заперечували, надали договори та додаткові угоди, які укладалися ОСОБА_5 та ОСОБА_3, надали СD-диск з віде- та звукозаписом перемовин ОСОБА_5 та ОСОБА_3 через мережу Інтернету по «скайпу» щодо виконання зобовязань та обставин повернення ОСОБА_3 грошових коштів.

Позивач ОСОБА_5, будучи допитаною за її ініціативою в судовому засіданні у якості свідка, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві с свідчення, під присягою пояснила суду, що вона з ОСОБА_3 дійсно проживали в м.Луганську, давно знайомі, були повязані як побутом так і спільними знайомими бізнесових колах. На прохання ОСОБА_3 вона неодноразово передавала йому в борг грошові кошти для розвитку його бізнесу, які він певний час повертав на визначених ними умовах. Вказувала, що дійсно, як стверджують представники відповідача, ОСОБА_3 за вказаних ними обставин виїхав до США, де мешкає і по теперішній час. Його виїзд з України не був для неї несподіваним, більше того, спілкувалися сімями, проводжали, перебуваючи у різних країнах спілкувалися як безпосередньо між собою за допомогою сучасних засобів звязку, так і опосередковано через спільних друзів, співробітників, які виїжджали тимчасово в США, через яких відбувалося і обмін певними документами, взаєморозрахунки. У звязку з проведенням АТО та військовими подіями на Сході України, захопленням м.Луганська, вона була змушена терміново покинути м.Луганськ, де залишилася значна частина письмових та інших доказів взаємовідносин сторін, укладання договорів позики, їх виконання.

Вважає, що ОСОБА_3 скористався скрутним становищем на сході України, знаходженням м.Луганська на території, не підконтрольній державній владі, ухиляється від виконання взятих зобовязань та повернення наданих нею в борг грошових коштів.

На підтвердження повідомлених нею в суді обставин виникнення взаємовідносин, обумовлених наданням нею ОСОБА_3 в борг грошових коштів посилається на договір продажу нею нерухомого майна 29.08.2008р. за 1406500 грн., на пояснення їх спільного знайомого ОСОБА_9, який, як і ОСОБА_3, є співзасновником ТОВ «Марс Беверіджмз» про існування невиконаних ОСОБА_3 грошових зобовязань перед ОСОБА_5, на витяги з ЄДР про проведення державної реєстрації юридичних осіб та ФОП, що містять відповідну інформацію.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та нові докази, обговоривши доводи апеляційної скарги та наданих заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Цивільне судочинство здійснюється, згідно вимог ст.ст.10,11, 69 ЦПК України на засадах змагальності у відповідності до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом надання суду доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказами, згідно ст.57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції на підставі наданих позивачем та її представником доказів встановлено, а в суді апеляційної інстанції представниками відповідача не спростовано, що що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено наступні договори.

Договір позики під проценти № 18 від 01.07.2010р., згідно п. 1 якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 200 000 доларів США. Строк повернення коштів 30.06.2012р., за умови щомісячної сплати 8 % річних від суми позики за користування коштами (п. 1, 2 Договору). Договір позики під проценти № 9 від 01.07.2012р., згідно п. 1 якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 125 122, 74 доларів США. Строк повернення коштів 01.08.2012р., за умови щомісячної сплати 21,6 % річних від суми позики за користування коштами (п. 1, 2 Договору). У подальшому сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору № 9, відповідно до якої, сума позики була збільшена до 130 974, 95 доларів США. Решта умов договору залишилась без змін. Договір позики під проценти №10 від 01.07.2012р., згідно п. 1 якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 200 000 доларів США. Строк повернення коштів 01.08.2012р., за умови щомісячної сплати 21,6 % річних від суми позики за користування коштами (п. 1, 2 Договору). Крім того, у зв'язку із укладенням Договору № 10, сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору № 18, якою визначили, що Договір № 18 слід вважати недійсним. Договір позики під проценти № 22 від 01.06.2013р, згідно п. 1 якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 149 171, 23, 74 доларів США. Строк повернення коштів 01.01.2013р., за умови щомісячної сплати 21,6 % річних від суми позики за користування коштами (п. 1, 2 Договору). Також у зв'язку із укладенням Договору № 22, сторони підписали Додаткову угоду № 5 до Договору № 9, якою визначили, що Договір № 9 слід вважати недійсним.

Всього за Договором позики № 10 від 01.07.2012р. ОСОБА_3 було передано 200 000 доларів США, а за Договором позики № 22 від 01.06.2013р. - 149 171, 23 доларів США. Посилаючись на втрату звязку із позичальником, ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_3 про розірвання договорів позики та повернення суми коштів шляхом публікації відповідного оголошення у загальнодержавній газеті Голос України (№ 54 (6308) від 25.03.2016р.), однак ця вимога ОСОБА_3 проігнорована. 10.03.2016р. на адресу ОСОБА_6 позивачем також було направлено вимогу про сплату заборгованості за договорами позики в межах суми, обумовленої договором поруки, однак і ним вказана вимога проігнорована.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходив з доведеності позовних вимог відносно стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та відсутності підстав для задоволення вимог до ОСОБА_6 у звязку з припиненням поруки з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішення суду в частині відмови у позові до ОСОБА_6 позивачем та іншими особами, які беруть участь у справі, не оскаржено, а відтак, згідно вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, не є предметом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, оскільки воно обґрунтоване і ухвалене у відповідності із законом, а доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність передбачених ст.309 ЦПК України підстав для його скасування чи зміни.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення, правочином, відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст. 207 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України визначена форма договору позики. Зокрема, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

При цьому, в силу положення ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, що визначено ч.1 ст. 625 ЦК України.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Згідно ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оскільки ОСОБА_3 допустив істотне порушення положень абз. 2 п. 1 Договорів №№ 10, 22, так як в односторонньому порядку відмовився повернути кошти та сплатити відсотки за їх користування, вимога позивач про розірвання договорів позики та стягнення заборгованості з урахуванням нарахованих відсотків за користування коштами підлягає задоволенню.

Перевіривши доводи та розрахунки позивача, суд обґрунтовано, з урахуванням офіційного курсу долара США по відношенню до гривні станом на 10.03.2016р. визначив суму заборгованості у гривні, яку підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5

Викладені в рішенні суду першої інстанції висновки обґрунтовані, ухвалені у відповідності із нормами закону, за якими регулюються спірні правовідносини, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, відповіно до якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а також розясненнями, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позовних вимог та відсутності належних доказів укладення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договорів позики спростовуються наданими в апеляційному суді новими доказами, зокрема, свідченням ОСОБА_5, письмовими доказами у виді пояснень ОСОБА_9, витягв з державного реєстру, копії договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №128 від 25.04.2017 року, здійсненої Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3, підписи в графах «Позичальник» від імені ОСОБА_3 в додатковій угоді № 1 до Договору позики під процент № 18 від 01.07.2011, датованій 01.07.2012 р., укладена між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, договорі позики під процент № 10 від 01.07.2012 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, договорі позики під процент № 22 від 01.06.2013 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, додатковій угоді № 5 до Договору позики під процент № 9 від 01.07.2012, датованій 01.06.2013 р., укладена між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - виконані ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги в частині про розгляд судом першої інстанції справи за відсутністю відповідача, про неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи в газеті «Слобідський край» замість оголошення в загальнодержавному засобі газеті «Урядовий курєр» чи в газеті «Вісник Луганщини» не є суттєвими і не призвели до неправильного вирішення справи.

Крім того, ці недоліки суду першої інстанції усунені шляхом апеляційного перегляду рішення суду в ході якого перевірені доводи представників відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими та висновки суду не спростовують.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу представників відповідача ОСОБА_3 і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.307, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_2