Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мухи Марії Теодозіївни, про визнання недійсним заповіту, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2016 року,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її син ОСОБА_7, який в останні роки свого життя тяжко хворів на онкологічне захворювання. 14 грудня 2011 року ОСОБА_7 склав заповіт на користь своєї дочки ОСОБА_5 Позивач зазначала, що в силу тяжкості захворювання ОСОБА_7 був безпорадним та на момент укладення заповіту не розумів значення своїх дій і не міг повною мірою керувати ними. Останні роки життя саме вона здійснювала догляд за ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, морально та матеріально його підтримувала, постійно була поруч із ним, а тому на її думку є сумнівною можливість складання 14 грудня 2011 року заповіту самим ОСОБА_7 незадовго до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 року в приміщенні нотаріуса із іншого округу.

Ураховуючи наведене, позивач просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 14 грудня 2011 року та зобов'язати Львівську нотаріальну контору прийняти її заяву про прийняття спадщини та видати їй свідоцтво про спадщину.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7син позивача.

Згідно нотаріально посвідченого заповіту від 14 грудня 2011 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповів своїй дочці

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 в

м. Львові; 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 в

м. Львові; автомобіль марки Daewoo Lanos, номерний знак НОМЕР_1, гараж НОМЕР_2 в автогаражному кооперативі «Кривчицький-2»; грошові вклади, які знаходяться у відповідних відділеннях Ощадного банку України м. Львова, а також цінні папери.

Посвідчення вказаного заповіту приватний нотаріус Муха М.Т. здійснювала на виїзді за місцем проживання заповідача, була повідомлена останнім про про наявність у нього тяжкого медичного захворювання.

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернулася до Першої Львівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини відповідно до ст. 1241 ЦК України, як спадкоємець за законом, що має право на обов'язкову частку у спадщині (інвалід 1 групи, пенсіонер).

З заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріальної контори звернулася дочка спадкодавця - ОСОБА_5

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4, як на підставу недійсності заповіту посилалася на ту обставину, що волевиявлення її сина - заповідача ОСОБА_7 при укладенні оспорюваного правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі в силу того, що внаслідок тяжкого захворювання в цей момент він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. З цих же підстав вважала заповіт нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у цивільній справі № 6-131цс14, яка, всилу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Висновком посмертної судово-психіатрична експертиза від 1 червня 2016 року встановлено, що ОСОБА_7 на момент складання заповіту

14 грудня 2011 року не страждав тяжким психічним захворюванням, виявляв органічний астенічний розлад внаслідок онкологічної патології (ракової інтоксикації) та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Інформація про перебування ОСОБА_7 під впливом третіх осіб в матеріалах справи відсутня.

Приватний нотаріус Муха М.Т., яка здійснювала посвідчення заповіту на виїзді за місцем проживання ОСОБА_7, була повідомлена заповідачем про наявність у нього тяжкого медичного захворювання, однак його поведінка була адекватною, думки та бажання щодо змісту заповіту та особи спадкоємця послідовними, чіткими та вільними, внаслідок чого у неї були відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 на час укладення заповіту був позбавлений можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Встановивши відсутність доказів на підтвердження того, що внаслідок тяжкого захворювання на момент складання заповіту на користь дочки, спадкодавець ОСОБА_7 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, складання заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_7 на момент складання заповіту не міг його підписати, оскільки в силу захворювання він фізично не міг володіти руками належними доказами не підтверджено.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
О.В. Умнова
І.М. Фаловська