22-ц/775/472/2017(м)
Категорія 30 Головуючий у 1-й інстанції Сараєв І.А.
Суддя-доповідач: Ткаченко Т.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполь Донецької області від 01 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», назву якого було в подальшому змінено на Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПрАТ «МК «Азовсталь»), в якому просив стягнути з відповідача 35000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва.

В обґрунтування позову зазначив, що перебував з відповідачем у трудових відносинах. 26 листопада 1986 року під час виконання трудових обов'язків на посаді слюсаря по ремонту металургійного обладнання, позивач отримав трудове каліцтво. За результатами розслідування зазначеного нещасного випадку комісія дійшла висновку, що даний нещасний випадок пов'язаний з виробництвом, про що складено Акт № 149 від 27 листопада 1986 року по формі Н-1. Внаслідок зазначених обставин та відповідно до первинного висновку МСЕК позивачу було встановлено 35% стійкої втрати працездатності та 3 групу інвалідності. У подальшому цей відсоток втрати працездатності встановлено безстроково. Через це позивач отримав психологічні страждання, сильне душевне хвилювання, досі має проблеми зі сном, постійно роздратований, загальний біль посилюється при психоемоційному навантаженні, які негативно впливають на його стан. Незворотні наслідки трудового каліцтва позбавили можливості кар'єрного росту через невідповідність фізичного стану здоров'я. Просив також вирішити питання відшкодування судових витрат на правову допомогу.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 25000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «МК «Азовсталь» на користь держави судовий збір в розмірі 345,91 грн.

Стягнуто з ПрАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 461,22 грн.

Не погодившись з даним рішенням, ПрАТ «МК «Азовсталь» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інтенції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зокрема зазначало, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються відповідними відомостями медичного характеру про заподіяння такої шкоди, її характер та тривалість.

Трудове каліцтво виникло 26 листопада 1986 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право вимоги моральної шкоди. Однак, станом на 1986 рік законодавство УРСР не передбачало відшкодування моральної шкоди, а також не існувало поняття моральної шкоди та способу захисту. Між тим, суд першої інстанції неправомірно посилався та керувався нормами права, що на час виникнення спірних правовідносин не існували.

Крім того, зазначив, що на час встановлення МСЕК 18 січня 1996 року позивачу 24% втрати працездатності, діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 1993 року № 472, які передбачали максимальний розмір моральної шкоди відносно до мінімальних заробітних плат, що становить 120 грн.

При визначенні розміру моральної шкоди суд не дотримався і принципу розумності та справедливості, оскільки не врахував такі факти, як отримання позивачем щомісячних страхових виплат від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, отримана травма позивачем відноситься до числа легких травм. Крім того, після зазначеного трудового каліцтва позивач продовжував працювати на підприємстві, а тому вказаний нещасний випадок не призвів до порушення трудової діяльності відповідача.

Суд першої інстанції повинен був зазначити чи підлягає відрахуванню з цієї суми передбачені законодавством податки та збори.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача Щирої В.Л., яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, заперечення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4, які просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зазнав страждань, що негативно впливають на його життя, оскільки до теперішнього часу ОСОБА_2 позбавлений можливості повного відновлення свого здоров'я, яке він мав до отримання ушкодження, є інвалідом 3 групи, має стійку втрату профпридатності. При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував відсоток стійкої втрати ним професійної працездатності та безстроковість такої втрати для ОСОБА_2, тривалість його лікування від отриманої ним виробничої травми та проходженням відновлення у посттравматичний період, а також наявність 3 групи інвалідності безстроково. Тому суд прийшов до висновку, що саме 25000 грн. відшкодування моральної шкоди відповідатиме глибині душевних страждань ОСОБА_2 внаслідок отриманого ним 26 листопада 1986 року трудового каліцтва.

З таким висновком колегія суддів не може не погодитись виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до трудової книжки позивача вбачається, що він був прийнятий 12 лютого 1985 року на роботу в мартенівський цех слюсарем по ремонту металургійного обладнання по 5 розряду на підстав наказу №116 від 11 лютого 1985 року і до 21 листопада 1994 року працював на посадах слюсаря - ремонтника металургійного обладнання 4 та 5 розряду мартенівського цеху. 21 листопада 1994 року позивача переведено в загін відомчої воєнізованої охорони комбінату стрілком, працював на різних посадах відомчої воєнізованої охорони комбінату, а 30 квітня 2009 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію по інвалідності (а. с. 6-11).

З акту про нещасний випадок на виробництві № 149 від 27 лютого 1886 року вбачається, що 26 лютого 1986 року о 06-30 год. з ОСОБА_2 в мартенівському цеху, робоча площадка мартенівської печі №5, стропова мульдового візку для підйому стався нещасний випадок при наступних обставинах: в зміні в.о. старшого майстра зміни ОСОБА_5 на блок печей, під керуванням майстра виробництва ОСОБА_6 о 6 год. 20 хв. при вивозки теплових составів пирожних мульдових візків у зв'язку із несправністю перехресного шляху (5-ої перехресної) стався схід з колій одного з візків. До ремонту шляху та підйому що зійшов з колій візка була викликана бригада чергових слюсарів ( старший - ОСОБА_2). Підйом візка відбувався залівочним краном №3, клерувальним машиністом ОСОБА_7. При підйомі візка ОСОБА_2 намагався поправити трос, за допомогою якого відбувався підйом, ногою, в результаті чого ступня ноги виявилась зажатою тросом до візка та травмована. Розслідуванням встановлено, що не один із слюсарів, що приймали участь в підйомі мульдового візка не навчено другої професії стропальника. В.о. ст. майстра ОСОБА_5 та майстер ОСОБА_6 самоусунулися від керування роботами по підйому теліжки краном. Причина нещасного випадку: допуск до робіт по підйому вантажу краном робочих, не навчених по спеціальності стропальника. Порушення ст. 308 «ПУ та БЕ вантажозахватних кранів», незабезпечення безпечної організації роботи, недотримання працівниками вимог правил та інструкцій з техніки безпеки ІТР зміни пічного прольоту. Порушення 10.13.3 «Положення про систему управління охорони праці» (а. с. 86-98).

Згідно виписки з акту ЛТЕК № 73 від 18 січня 1996 року ОСОБА_2 встановлено ступень втрати професіональної працездатності 24% ( а.с. 94-95).

Згідно постанови відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Маріуполі Донецької області від 27 вересня 2001 року ОСОБА_2 продовжено виплата щомісячної грошової допомоги з 01 жовтня 2001 року в тому числі на підставі висновку МСЕК від 31.10.2000 р. серія 2-18 АВ №107118 при стійкій втраті професійної працездатності 35 % з повторним оглядом 31 жовтня 2002 року ( а.с. 93).

На підставі виписки МСЕК за актом № 1271 від 28 липня 2004 року (серія 2-18АВ № 124479) при проведенні повторного медичного огляду позивачу ОСОБА_2 було встановлено 35% ступеня втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з 30 липня 2004 року у зв'язку із трудовим каліцтвом від 26 листопада 1986 року безстроково (а. с. 88).

Згідно довідки МСЕК від 16 листопада 2009 року підтверджено втрату працездатності 35%, 3 групу інвалідності безстроково з 2004 року ( а.с. 20).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серія АВ № 0709176 від 21вересня 2016 року на підставі акту огляду МСЕК № 1067 повторно підтверджена 3 група інвалідності ОСОБА_2 з 16 вересня 2016 року у зв'язку із трудовим каліцтвом (патологія опорно-рухового апарату) безстроково (а.с.177).

Судом встановлено, що позивач одержав виробничу травму і частково втратив працездатність внаслідок діяльності, пов'язаної з виробництвом. При цьому будь-які докази, які б свідчили про те, що нещасний випадок стався внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, у справі відсутні.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконання ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила № 472), які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі:

домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи);

рішення комісії по трудових спорах;

рішення суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно п. 38 Правил № 472 суми відшкодування шкоди виплачуються потерпілому - з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням позовних вимог, характеру діяння особи, яка завдала шкоди, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної немайнової шкоди розглядаються, зокрема: у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР.

Пунктом 3 цієї ж Постанови №4 передбачено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Аналіз зазначених норм приводить колегію суддів до висновку, що при трудовому каліцтві, завданому працівнику за виною підприємства, працівнику за наявності завданої моральної шкоди підлягає відшкодування такої шкоди зазначеним підприємством, керуючись законодавством, що діяло на час встановлення непрацездатності МСЕК працівнику.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Таким чином, судом першої інстанції правильно установлено, що право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом 26 листопада 1986 року, виникло з дня встановлення стійкої втрати працездатності, тобто з 18 січня 1996 року. Отже, відповідальність за завдану працівнику моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган.

Судом першої інстанції також правильно визначено розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 25000 гривень, дотримуючись принципу розумності та справедливості, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на час розгляду справи, виходячи з наступного.

Статтею 440-1 ЦК УРСР та Правилами № 472 встановлено граничний мінімальний розмір відшкодування відповідної моральної шкоди - 5 мінімальних заробітних плат, та максимальний розмір - 200 мінімальних розмірів заробітних плат. При цьому, зважаючи на визначення мінімальної заробітної плати, яке закріплено у ст. 95 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та враховуючи гарантії Держави, закріплені в Конституції України, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди при кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Зазначений висновок узгоджується з практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (Ухвала ВССУ від 27 квітня 2017 року у справі № 219/8281/16-ц) та Верховного суду України (Постанова ВСУ від 24 грудня 2014 року № 6-207 цс14 та Постанова ВСУ від 24 грудня 2014 року № 6-156цс14).

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що сам факт заподіяння моральної шкоди, завданої безпосередньо трудовим каліцтвом, не потребує доказування медичними довідками виходячи з наступного.

Моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Зазначений висновок узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 у справі N 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування).

Доводи апеляційної скарги щодо отримання позивачем інших компенсацій та засобів відновлення здоров'я не заслуговують на увагу, оскільки розмір завданої моральної шкоди не співвідноситься з доходами потерпілого, а визначається у кратному співвідношенні з мінімальною заробітною платою, та може залежати від розміру у відсотковому вираженні стійкої втрати працездатності.

Доводи апеляційної скарги щодо не зазначення у резолютивній частині рішення відрахування податків та зборів з встановленої суми моральної шкоди неспроможні виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у зв'язку із ушкодженням здоров'я та стійкою втратою працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві, а тому стягнута сума не є об'єктом оподаткування доходу платника податку.

Така позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 10 вересня 2015 року (за заявою ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 8 липня 2015 року), в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року (№ 47044790) та від 27 липня 2016 року (№59288171).

Крім того, статтею 13 Закону України «Про охорону праці», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що розмір відшкодування шкоди і розмір одноразової допомоги, що сплачуються потерпілому, не підлягають оподаткуванню.

Колегія суддів зауважує, що лист ГУ ДФС у м. у Києві від 26 січня 2016 року № 351/К/26-15-12-03-12, на який посилається відповідач в апеляційній скарзі не є джерелом права, а ГУ ДФС у м. у Києві не має повноважень офіційного тлумачення норм права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачами не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, повно та всебічно досліджені обставини справи, правильно встановлено характер спірних правовідносин та вірно застосований закон , який регулює спірні правовідносини, а тому, відповідно до положень ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполь Донецької області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.М.Кочегарова

С.А.Попова