Номер провадження: 22-ц/785/368/17
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Гірняк Л.В., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря Поліхранової Ю.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради та орган опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання малолітньої дитини,

в с т а н о в и л а:

02.09.2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_4, яка проживала з нею в м. Кодимі, а відповідач мешкав окремо в м. Одесі.

Не перешкоджаючи спілкуванню дитини з батьком, вона відпустила доньку до батька в м. Одесу, після чого останній її не повернув, перешкоджає в спілкуванні з нею, настроює дитину проти неї, тому вона вимушена звернутися до суду. Сам відповідач ОСОБА_2 не працює, мешкає в квартирі своїх пристарілих батьків, дитину повернути відмовляється.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2016 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір'ю ОСОБА_3 за її місцем проживання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, визначивши місце проживання дитини за місцем його проживання.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що виключні обставини, які б надали можливість розлучити матір із дитиною відсутні.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на законі.

Встановлено судом, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 25.11.2011 року по 28.09.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька ОСОБА_4, яка проживала разом з матір'ю, відвідувала Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок» (а.с.19), знаходилась під наглядом у сімейного лікаря Кодимської амбулаторії з народження.

Наприкінці серпня 2015 року відповідач ОСОБА_2, приїхавши до м. Кодима, взяв дитину на нетривале відвідування до м. Одеси з дозволу матері, але в подальшому відмовився її повернути.

З того часу дитина перебуває в м. Одесі, мати позбавлена можливості спілкування із нею, з цього приводу виникають конфлікти, що підтверджується зверненнями матері на адресу правоохоронних органів (а.с.18), а також батька ОСОБА_2 до органів національної поліції на телефонну лінію «102» щодо того, що його колишня дружина ОСОБА_3 неодноразово намагалась відібрати у нього їх доньку ОСОБА_4.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що між сторонами існує спір з приводу місця проживання дитини, і доводи про наявність взаємної згоди між батьками є безпідставними. Обставини існування спору також підтверджені доводами апеляційної скарги.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Обставини справи та надані докази свідчать про те, що виняткові обставини, які надали можливість розлучити дитину із матір'ю відсутні і жодних належних та допустимих доказів наявності таких виключних обставин не надано ОСОБА_2 протягом часу розгляду справи.

ОСОБА_2 заперечував справжність висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини із матір'ю, зокрема висновок від 22.02.2016 року, і такі доводи перевірялися судом апеляційної інстанції. Для об'єктивного вирішення питання щодо місця проживання дитини таке розглядалося і за місцем проживання дитини.

Кодимська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування підтвердила, Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування надала висновок про доцільність визначення місця проживання дитини із матір'ю, представники цих установ з'явилися в судове засідання апеляційного суду і підтвердили зазначені висновки. Крім того, вони звертали увагу суду не поведінку ОСОБА_2, який незважаючи на роз'яснення, не надав жодних документів з означеного питання, не був зацікавлений розглянути його вчасно та повно.

Підтверджено довідками, характеристиками та актами обстеження умов проживання, що мати ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_1, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, не має шкідливих звичок, має базову вищу освіту за напрямком підготовки «Початкова освіта», закінчила у 2011 році Державний заклад «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського», працевлаштована, має самостійний дохід, працює у фізичної особи-підприємця, зареєстрована та проживає в окремому будинку АДРЕСА_1, який облаштований необхідними умовами для розвитку і проживання дитини.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування викладеного не надано, так само як і доказів того, що ОСОБА_3 неналежно ставиться до своїх батьківських обов'язків.

Зважаючи на такі обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_3

За доводами ОСОБА_2 дитині краще проживати в місті Одесі, аніж в місті Кодимі, але законом не передбачена можливість надання переваги одному із батьків в визначенні місця проживання дитини лише тому, що він проживає в певному місті.

Так само не може бути переваг у наданні одному з батьків дитини лише тому, що у іншого не має майна на праві приватної власності, оскільки вочевидь суперечить загальновизнаним принципам та нормам права.

Відповідно д ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Отже, за бажання ОСОБА_2 не позбавлений можливості забезпечити дитині достойне життя та розвиток, навіть у разі визначення місця проживання із матір'ю, тим більш, що перешкод з боку матері у спілкуванні із дитиною не існувало, що і надало змогу ОСОБА_2 вільно її забрати з м.Кодма до м.Одеси.

Не впливають на зміст висновків суду, а також на правильність висновку по суті вирішеного спору та обставина, що питання визначення місця проживання дитини було предметом спору раніше.

Відповідно до п.2ч.1ст.205 ЦПК суд ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Так, 05.08.2015 року ОСОБА_3 звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28.09.2015 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено проживати з матір'ю.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.03.2016 року рішення Кодимського районного суду Одеської області від 28.09.2015 року змінено шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частини рішення суду висновку про залишення дитини проживати з матір'ю.

Зміст рішення апеляційного суду є підтвердженням того, що рішення про відмову ОСОБА_3 у визначенні місця проживання дитини не ухвалювалося, натомість висновок суду першої інстанції «про визначення місця проживання дитини» ухвалений із порушенням норм процесуального права, тому процесуальне порушення було усунено судом апеляційної інстанції шляхом зміни рішення, що не перешкоджало повторному зверненню до суду.

Відповідно до ст.319 ЦПК рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Відповідно до ст.325 ЦПК касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду, але подача касаційної скарги не позбавляє рішення апеляційного суду ознак і властивостей в частині набрання законної сили, передбачених ст.319 ЦПК.

Такі норми процесуального права є загальновідомими і очевидними.

Таким чином, на час звернення 02.09.2016 року ОСОБА_3 із позовною заявою про визначення місця проживання дитини до Київського районного суду м.Одеси спір щодо місця проживання дитини вирішеним по суті не був, процесуальних перешкод для повторного звернення до суду не існувало.

Підтвердженням таких обставин є і ухвала Колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 15.03.2017 року, якою рішення апеляційного суду Одеської області від 03.03.2016 року залишено без змін, при цьому зазначено, що у разі спору ОСОБА_3 не позбавлена права звернутися до суду із позовом про визначення місця проживання дитини (а.с.223-225).

Таким чином, питання щодо визначення місця проживання дитини судом було вирішене із дотриманням норм процесуального права і доводи апеляційної скарги правильність висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст.304,п.1ч.1ст.307,308,313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: