Справа № 689/27/17
РІШЕННЯ

Іменем України

29.09.2017 року Ярмолинецький районний суд Хмельницької області -

головуючий - суддя Баськов М.М.

за участю:

секретарів Кушнір О.М., Білоус Г.В.,

ОСОБА_1, ОСОБА_2

позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_7, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання стороною за договором купівлі-продажу житлового будинку,

встановив:

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище Гуменюк), як законного представника неповнолітньої ОСОБА_6, та просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за №124 по вул. Центральній в с. Правдівка Ярмолинецького району Хмельницької області, який був укладений 16 травня 2014 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу ОСОБА_10, в частині зазначення покупця за вказаним договором ОСОБА_9. Також позивач просила визнати її належним покупцем вказаного жилого будинку, визнавши недійсним свідоцтво про право власності на зазначений жилий будинок, видане ОСОБА_9

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що в травні 2014 року з метою поліпшення житлових умов вона з чоловіком ОСОБА_7 вирішили придбати житловий будинок по вул. Центральній, 124, в с. Правдівка. Однак, на вмовляння свого сина, ОСОБА_9, саме він був вказаний стороною договору купівлі-продажу зазначеного будинку, продавцем якого був ОСОБА_8 В той же час з продавцем за придбаний будинок розраховувалася саме вона, будинок був придбаний за її з чоловіком грошові кошти, оскільки син не працював, не мав постійного доходу, хворів та фактично перебував на її утриманні. Тому позивач вважає такий договір удаваним правочином, оскільки він фактично був укладений між продавцем ОСОБА_8 та нею, а не її сином ОСОБА_9

19 липня 2016 року ОСОБА_9 помер, спадщину після якого прийняли вона та донька спадкодавця неповнолітня ОСОБА_6, від імені якої до нотаріуса з заявою звернулася ОСОБА_5, а ОСОБА_7, який є батьком спадкодавця, відмовився від спадщини на її користь.

Вважаючи, що укладенням такого правочину були порушені її права як покупця вказаного житлового будинку, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зокрема, позивач пояснила, що вказаний будинок нею був придбаний за її гроші, частину яких вона позичила, для подальшого проживання її, чоловіка та сина ОСОБА_11, так як до цього в її будинку по вул. Центральній, 65, в с. Правдівка, фактично проживали три сім'ї вона з чоловіком, сім'я її доньки та син ОСОБА_11. Також позивач ствердила, що її син ОСОБА_11 не мав постійного місця роботи, а працював за цивільно-правовими договорами, як правило, на будівництві різних об'єктів. Крім того позивач зазначила, що син робив ремонт у спірному будинку, так як той був непридатний для проживання.

Представник позивача також вказала, що спірний будинок був придбаний для сім'ї, за гроші позивачки, а син позивачки ОСОБА_9 не мав постійного доходу, постійно хворів і не мав можливості придбати такий будинок за власні кошти.

Відповідач ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище Гуменюк) позов не визнала та пояснила, що вона з 2000 по 2007 рік перебувала у шлюбі з ОСОБА_9, від якого в них є донька ОСОБА_6. Жили спочатку в будинку її баби в с. Правдівка, а потім з її батьками в м. Хмельницькому. Вона знала, що саме її колишньому чоловікові - ОСОБА_9 належить спірний житловий будинок. Також відповідач вказала, що ОСОБА_9, спілкуючись з донькою, казав останній що спірний будинок є його власністю і він там буде проживати. Саме ОСОБА_9 робив ремонт у вказаному будинку і постійно проживав там. Крім того відповідач ствердила, що ОСОБА_9 мав власні кошти, оскільки постійно їздив по заробітках, а його мати (позивач) йому не допомагала.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_7, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 16 травня 2014 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_8 передав, а ОСОБА_9 прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Правдівка, вул. Центральна, 124, Ярмолинецького району Хмельницької області, на земельній ділянці площею 0,25 га. За цією адресою розташовано: глинобитний житловий будинок, житловою площею 31,1 кв.м., загальною площею 45,8 кв.м., камінний сарай, камінний погріб та металева огорожа. Продаж будинку був вчинений за домовленістю сторін за 44348,00 грн., які отримані повністю готівкою продавцем від покупця до підписання цього договору (п.п.1.1., 1.2., 2.1. договору).

Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_10 та зареєстрований у реєстрі за №566 (а.с. 7).

Право власності ОСОБА_9 було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 5681658 (а.с. 9).

19 липня 2016 року ОСОБА_9 помер в с. Правдівка Ярмолинецького району. Спадщину після нього прийняли його мати - ОСОБА_3 та його неповнолітня донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася її законний представник ОСОБА_5, а ОСОБА_7, який є батьком спадкодавця, відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть ОСОБА_9 серії І-БВ №285144 від 22.07.2016 (а.с. 13); свідоцтвом про розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 серії І-БВ №024360 від 22.08.2007 (а.с. 14); матеріалами спадкової справи №170-206, заведеної після смерті ОСОБА_9 (а.с. 44).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема відповідно до частин 1, 3 та 4 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В постанові пленуму Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 Верховний Суд України роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК ( 435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний (п. 25).

Позивач не оспорює, що сторонами договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був вчинений саме договір купівлі-продажу, а не будь-який інший правочин. В той же час позивач стверджує, що такий договір купівлі-продажу спірного житлового будинку фактично був вчинений іншими сторонами, а саме ОСОБА_8, як продавцем, та нею, ОСОБА_3, як покупцем.

На підтвердження даних доводів в судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Так, свідок ОСОБА_13 пояснила, що саме ОСОБА_3 займалася купівлею спірного будинку. В той же час свідок вказала, що саме син позивача ОСОБА_9 проживав декілька років в цьому будинку, там він робив ремонт.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що позивач та її чоловік купили вказаний будинок саме сину ОСОБА_11, а ОСОБА_3 позичила в неї на купівлю хати п'ять тисяч гривень, які до цього часу не повернула. Також свідок вказала, що зі слів позивача їй відомо, що після того, як син закінчить ремонт, вони з чоловіком мали намір переїхати в куплену хату. Крім того, зі слів свідка, даний будинок був у поганому стані, він є глинобитним, а не цегляним.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вказаний житловий будинок належав її чоловікові ОСОБА_8 і саме з ним ОСОБА_9 укладав договір купівлі-продажу. Також свідок показав, що гроші за договором купівлі-продажу будинку платила ОСОБА_3, зі слів останньої вона купляла будинок сину.

Свідок ОСОБА_16 показала, що вона є сестрою ОСОБА_3 і та позичила в неї грошові кошти на придбання вказаного будинку. За будинок з продавцем розраховувалася позивач. Також свідок вказала, що будинок був придбаний для сина позивача ОСОБА_9.

Крім того, допитана в судовому засіданні як свідок приватний нотаріус ОСОБА_10 пояснила, що будь-яких застережень щодо укладення вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку в інтересах третіх осіб ані від продавця - ОСОБА_8, ані від покупця - ОСОБА_9 під час підписання договору не було, їх волевиявлення було вільним.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі суд приходить до висновку, що позивачем не доведено ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Центральній, 124, в с. Правдівка, який був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є удаваним.

При цьому суд виходить з наступного. Так, з показань свідків зі сторони позивача вбачається, що саме для сина, ОСОБА_9, позивач купляла вказаний будинок. Суд не враховує, як належний доказ, твердження як позивача, так і свідків про те, що нібито ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_7, мали б через деякий час переселитися у вказаний будинок, оскільки як позивач, так і свідки вказали, що саме ОСОБА_9 проживав у даному будинку і саме він робив там ремонт, оскільки будинок був глинобитним і потребував ремонту.

Надані позивачем розписки про те, що вона позичала грошові кошти на придбання будинку (а.с. 15-17) не можуть свідчити, що саме для себе вона хотіла купити вказаний будинок. Крім того, суд не виключає, що позивач позичала грошові кошти саме для того, щоб її син придбав для себе будинок.

Також суд враховує, що позивач не скористалася обов'язками покупця за договором купівлі-продажу зазначеного будинку, адже саме ОСОБА_9 був зареєстрований і проживав у спірному будинку (а.с.23), саме він робив там ремонт і доглядав за будинком, а позивач там не проживала і не надала належних та допустимих доказів, що мала б це зробити в майбутньому.

За наведених обставин суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання позивача стороною за договором купівлі-продажу житлового будинку, слід відмовити за його безпідставністю.

На підставі ст. 202, 203, 204. 215, 235, 655 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_6, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за №124 по вул. Центральній в с. Правдівка Ярмолинецького району Хмельницької області, який був укладений 16 травня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок та визнання ОСОБА_3 стороною за договором купівлі-продажу зазначеного житлового будинку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції шляхом подання протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис

Копія вірна:

Суддя М.М. Баськов