Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,

КарпенкоС.О., Ступак О.В.,

за участю представника ПАТ «Альфа-Банк» - Гринчука С.Д.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, про визнання договору іпотеки недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на те, що 29 квітня 2008 року між ним та ПАТ «Альта-Банк» укладено кредитний договір, за умовами якого йому надано кошти у розмірі 57 648 доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є майнові права на об'єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що на момент укладення іпотечного договору майнові права не могли бути предметом іпотеки, просив визнати недійсним іпотечний договір № 800003722-И, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 8 жовтня 2015 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним іпотечний договір від 29 квітня 2008 року № 800003722-И, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Альфа-банк». Вирішено питання про розподіл судового збору.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року рішення апеляційного суду Львівської області від 08 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кошти в розмірі 57 648 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29 квітня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є майнові права на об'єкт інвестування - квартиру № 187, що знаходиться у житловому будинку, що будується, за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) визначено вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Норм, які б визначали поняття «іпотека майнових прав» і регулювали відносини при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі на той час не було.

Разом із тим, статтею 50 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору), який регулював правовідносини з приводу залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами, передбачено надання банком кредиту довірителю ФФБ на умовах, визначених в договорі про іпотечний кредит.

Предметом іпотеки за іпотечним договором є об'єкт інвестування, який стане власністю позичальника в майбутньому, та/або майнові права на нього.

Відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 29 квітня 2008 року № 800003722 кредит надавався для оплати вартості двокімнатної квартири № 187, що знаходиться на 2-му поверсі житлового будинку № АДРЕСА_1, та стане власністю позичальника в майбутньому відповідно до умов договору № 187-28/03/08 про участь у фонді фінансування будівництва від 28 березня 2008 року, укладеному між позичальником ТОВ «Інвестиційно-фінансова компанія» та ЗАТ «Житлово-будівельна компанія «Ваш дім», шляхом перерахування коштів на ці цілі.

Із наведеного вбачається, що майнові права на об'єкт інвестування передано в іпотеку відповідно до ст. 50 Закону України «Про фінансово- кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», якою врегульовано правовідносини щодо оформлення іпотечного договору.

Посилання ОСОБА_4 на правові висновки Верховного Суду України в справах від 17 квітня 2013 року № 6-8цс13, від 06 листопада 2013 року № 6-100цс13 суд вважав необгрунтованими, оскільки в цих справах, за результатами розгляду яких Верховним Судом України прийняті відповідні постанови, фактичні обставини є іншими, ніж у даній справі.

Верховний Суд України не робив правових висновків щодо можливості передачі в іпотеку майнових прав відповідно до ст. 50 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Крім того, Закон України «Про іпотеку» був прийнятий 05 червня 2003 року, а набрав чинності 01 січня 2004 року. Того ж дня набрав чинності і Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», який був прийнятий 19 червня 2003 року.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 Прикінцевих положень цього Закону відносини щодо залучення коштів в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління ними регулюються цим Законом та іншими законодавчими актами України в частині, що не суперечать цьому Закону. До приведення інших законодавчих актів України у відповідність із нормами цього Закону вони діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже вказаний Закон, який був прийнятий пізніше Закону України «Про іпотеку», але набрав чинності одночасно з ним, є спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, а відтак має пріоритетне значення при застосуванні його норм відносно положень Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин, відсутність в останньому вказівки на можливість передачі в іпотеку майнових прав, у редакції цього Закону на час укладення оспорюваного договору, не може свідчити про незаконність договору та бути підставою для визнання його недійсним.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовив у позові, з чим погоджується й колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підстав для скасування ухвалених судами попередніх інстанцій рішень не вбачає.

Докази та обставини, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої та апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.І. Євтушенко
Судді:Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко О.В. Ступак