Провадження № 2/641/311/2017 Справа № 641/2284/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Курганникової О.А.

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.12.2016 року (т. 2 а. с. 46-47)просив визнати договори позики від 22.08.2013 року та від 03.09.2013 року недійсними в звязку з тим, що вказані правочини є удаваними.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що в період з 2007 року по 2009 рік, та в період з 2012 року по 2014 роки він працював менеджером з продажу на ТОВ «ЮПП «МАРТ», директором та засновником якого є ОСОБА_2 На зазначеному підприємстві він займався процесом реалізації ювелірних виробів ТОВ «ЮПП «МАРТ» по містах України. Процес отримання товару для реалізації відбувався наступним чином, він та інші менеджери приходили до офісу ТОВ «ЮПП «МАРТ», що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Котлова, буд. 191, де комірник виписував їм необхідну кількість товару за накладними. За отримання товару відповідач вимагав у менеджерів писати йому розписки, в яких вказувати що вони позичили у нього грошові кошти, кількість яких відповідала вартості товару, який вони отримували для реалізації. Після чого менеджери займались реалізацією товару та повертали отримані від клієнтів кошти до офісу.

Останній раз отримання товару ним здійснювалось таким ж способом, проте реалізувати весь наданий відповідачем товар не вдалось, оскільки деякі з клієнтів взяли товар у борг під реалізацію, але кошти в повному обсязі до теперішнього часу не повернули. Він пояснював відповідачу про зазначені обставини, проте останній не став його слухати та негайно вимагав повернути гроші або товар, яких у нього на той час не було, після чого звернувся з позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в якому зазначив, що він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у борг, надавши в обґрунтування своїх позовних вимог копії 2-х розписок від 22.08.2013 року та від 03.09.2013 року. Обставини укладення правочину позики та правовідносини, що при цьому виникли, засвідчують те, що правочин є удаваним та таким, що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір підряду, тобто відповідач надав, а він отримав товар за для реалізації третім особам, кошти від реалізації яких зобовязаний був повернути відповідачу. На таких підстав просить суд визнати договори позики недійсними в звязку з тим, що вказані правочини є удаваними.

Представник позивача в судовому засіданні 15.03.2017 року позов підтримав, з урахуванням уточненого позову просив визнати договори позики недійсними в звязку з тим, що вказані правочини є удаваними. На наступні судові засідання до канцелярії суду надав заяву про слухання справи за його відсутністю.

Пояснив, що відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що гроші позивачу не передавав, а передав ювелірні вибори, таким чином розписки були безгрошові, тобто договору позики в даному випадку не відбулось. Просив позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що 22.08.2013 року та 03.09.2013 року між позивачем та ОСОБА_2 були укладені договори позики, що підтверджується власноруч написаними позивачем розписками. При укладанні даних договорів позики позивачу були передані речі. За домовленістю сторін позивач повинен був повернути грошову суму, яка відповідає вартості переданих речей. Сума грошових коштів, що підлягають поверненню оговорювалась під час укладання договору і відображена в розписках. Крім того, 10.02.2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було постановлено рішення про стягнення з ОСОБА_1 сум боргу за вказаними договорами позики. В судових засіданнях ОСОБА_1 про укладання договорів позики не заперечував, позовні вимоги визнав частково, посилаючись на те, що частину боргу він повернув, однак доказів повернення грошей не надав, що і стало підставою задоволення позовних вимог в повному обсязі. На момент розгляду справи в суді ОСОБА_1 не заявляв зустрічних позовних вимог щодо недійсності договорів позики. Вважають позов безпідставним та недоведеним, просили у його задоволені відмовити. Надали до канцелярії суду заяву про слухання справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

22.08.2013 року ОСОБА_1 написав розписку, про те що бере у ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 108207,00 грн, строком до 22.09.2013 року.

03.09.2013 року ОСОБА_1 написав розписку, про те що бере у ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 91600,00 грн, строком до 06.09.2013 року.

На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.02.2015 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу за вищезазначеними договорами позики в розмірі 199807,00 грн. Рішення набуло законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України , обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.02.2015 року, встановлена обставина, що 22.08.2013 року, 03.09.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики , відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 199 807 грн 00 коп.

Відповідно до наказу № 23/06-к від 23.06.2011 року ТОВ «ЮПП «Март» ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з виплатою йому компенсації за невикористану відпустку за період з 01.07.2010 року по 23.06.2011 року звільнено з займаною посади ТОВ «ЮПП «Март».

Відповідно договорів підряду від 01.08.2012 року; 01.08.2012 року; 01.09.2012 року; 01.09.2012 року; 01.09.2012 року; 01.02.2013 року; 01.02.2013 року; 01.02.2013 року; 01.06.2013 року; 01.06.2013 року ТОВ «ЮПП «Март» в особі директора ОСОБА_2 та виконавця ОСОБА_1 укладено договори про виконання обовязків курєрської доставки виробів із срібла. В договорах зазначена вартість виконаних робіт в розмірі 1500 грн. щомісяця.

За частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до вимог статті 60 Цивільного процесуального кодексу України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

В судовому засіданні відповідач підтвердив, що він передавав ОСОБА_1 не гроші, а ювелірні виробі на суми зазначені у розписках. Даний вид передачі речей не суперечить ст. 1046 ЦК України, оскільки за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками. Позивач зазначив, що ОСОБА_2 вимагав у нього писати грошові розписки, однак суд не може прийняти до уваги такі посилання, оскільки вони не обґрунтовані. Користуючись своїм правом та волею ОСОБА_1 міг не складати розписки, а якщо він це зробив під примусом, з моменту написання розписок та за час слухання справи про стягнення коштів він не був позбавлений права та не мав перешкод подати зустрічний позов, або звернутись по правоохоронних органів з заявою про скоєння відносно нього злочину.

Також позивачем не доведено, що насправді між ним та ОСОБА_2 був укладений договір підряду, оскільки відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. В виниклих спірних правовідносинах не вбачається бажання сторін укласти договір позики для приховання договору підряду. Дійсно ОСОБА_2 пояснив, що у нього не було грошей та він передав у борг ОСОБА_1 ювелірні вироби, які були еквіваленті сумам зазначеним у розписках, позивач посилається, що він повинен був реалізувати ювелірні вироби отримані від ОСОБА_2 та передати йому виручені за це гроші. За смислом пояснень наданих позивачем вбачається саме бажання сторін укладення договору позики, оскільки він отримав у відповідача ювелірні вироби на суму, яку бажав взяти у борг, він реалізував ювелірні вироби та міг розпорядитися грошима на власний розсуд, а після спливу терміну позики мав повернути ОСОБА_2 гроші. Належних доказів про те, що позивачу була надана робота та він повинен був реалізувати ювелірні вимоги та повернути за це гроші ОСОБА_2, суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні оспорюваних договорів та з'ясування питання про те, чи їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у пункті 25 постанови, удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтями 212 - 214 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи та вирішення спору, суд з'ясовує фактичні обставини справи щодо заявлених вимог, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються.

В судовому засіданні представник позивача не довів належними доказами той факт, що сторони мали намір укласти договір підряду. Надані суду договори підрядів, які були раніше укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджують ту обставину, що у сторін не було перешкод і в даному випадку укласти договори підряду, оскільки вони вже це робили неодноразово, навпроти були написані грошові розписки, що свідчить про бажання сторін укласти саме договір позики, а не підряду.

В даному випадку відсутні будь - які докази, а отже і підстави вважати укладений між сторонами договір позики - удаваним, оскільки по своїй суті цей правочин не приховував ніякого іншого правочину, який сторони насправді вчинили, тому як відбулося фактичне виконання всіх його умов.

В судовому засіданні не було доведено ту обставину, що в укладеному між сторонами правочину їх зовнішнє волевиявлення не збігалося з їх внутрішньою волею. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наміру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укласти договір підряду та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору.

За таких обставин, встановлених в судовому засіданні, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог , а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.. 10,11, 88, 197, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_3