Справа №488/2913/16-ц 26.10.2017 26.10.2017 26.10.2017
Справа № 488/2913/16-ц Головуюча першої інстанції Селіщева Л.І.
Провадження номер 22-ц /784/1734/17 Доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Крамаренко Т.В., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання -Тищенком Л.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

представників відповідачів - Одноор В.М., Лесика М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Державного агентства автомобільних доріг України та Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Державного агентства автомобільних доріг України та Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до Державного агентства автомобільних доріг України (надалі - Укравтодор) та Служби автомобільних доріг у Миколаївській області про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що на підставі наказу № 403-К від 2 грудня 2015 року він був призначений на посаду начальника Служби автомобільних доріг України у Миколаївській області. Наказом Укравтодору № 176 від 21 червня 2016 року йому було оголошено догану за відсутність контролю за експлуатаційним станом автомобільної дороги М-13 Кіровоград-Платонове (на Кишинів) в межах Миколаївської області.

Між тим, вважає цей наказ незаконним, оскільки він не визначає зміст правопорушення, є неконкретним. Будь-яких пояснень з цього приводу він не надавав та його не було ознайомлено з наказом під розписку.

Крім того, 23 липня 2016 року він випадково дізнався про те, що наказом № 406-к від 22 липня 2016 року він був звільнений з посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичне невиконання трудових обов'язків). Вважає, що даний наказ всупереч вимогам трудового права, оскільки його було звільнено під час перебування на лікарняному. Також ним не порушувалася трудова дисципліна і ним добросовісно виконувалися функціональні обов'язки, у тому числі, здійснення контролю за експлуатаційним станом автомобільної дороги М-13 в межах своїх повноважень та виділених бюджетних коштів.

Також, внаслідок безпідставного притягнення його до дисциплінарної відповідальності йому спричинена моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, порушенні звичного способу життя та зниженні його ділової репутації перед трудовим колективом та контрагентами.

Посилаючись на вищезазначене, позивач просив визнати незаконним та скасувати п. 2 наказу т.в.о. голови Укравтодору № 176 від 21 червня 2016 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани; визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. голови Укравтодору № 406-к від 22 липня 2016 року про звільнення його з посади начальника служби автомобільних доріг у Миколаївській області; поновити його на посаді начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області; стягнути зі Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 77 217 грн. 28 коп.; стягнути з Укравтодору на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2017 року з урахуванням ухвали того ж суду від 7 липня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано п. 2 наказу т.в.о. голови Укравтодору № 176 від 21 червня 2016 року та наказ т.в.о. голови Укравтодору № 406-к від 22 липня 2016 року. Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області. Стягнуто зі Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 101 950 грн. 94 коп. без утримання податків та інших обов'язкових платежів. Стягнуто з Укравтодору на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Стягнуто з Укравтодору та Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі по 2 163 грн. 64 коп. з кожного. Також допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Додатковим рішення цього ж суду від 28 липня 2017 року стягнуто з Укравтодору та Служби автомобільних доріг у Миколаївській області судовий збір дохід держави по 327 грн. 17 коп. з кожного.

В апеляційних скаргах Укравтодор та Служба автомобільних доріг у Миколаївській області, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Укравтодору не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Служби автомобільних доріг у Миколаївській області підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Вирішуючи спір сторін, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани та звільнення з займаної посади з порушенням вимог чинного трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Як встановлено судом, наказом голови Укравтодору № 403-К від 2 грудня 2015 року ОСОБА_2 з 7 грудня 2015 року був призначений на посаду начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області (т. 1 а.с. 6).

21 червня 2016 року п. 2 наказу Укравтодору № 176 ОСОБА_2 оголошено догану «за відсутність контролю за експлуатаційним станом автомобільної дороги М-13 Кіровоград-Платове (на Кишинів) в межах Миколаївської області» (т. 1 а.с. 7, 56).

22 липня 2016 року наказом № 406-к тієї ж установи ОСОБА_2 на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України був звільнений із займаної посади за систематичне невиконання обов'язків, покладених на нього. Як зазначено в наказі підставою для його звільнення були пояснення самого ОСОБА_2 від 6 липня 2016 року та протокол засідання колегії Укравтодору від 22 липня 2016 року № 4 (т. 1 а.с. 46,58).

За даними листка непрацездатності вбачається, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Миколаївській лікарні швидкої медичної допомоги з 12 липня по 19 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 33, 117).

За висновками перевірки Миколаївської міської виконавчої дирекції Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності зазначений листок непрацездатності оформлений з дотриманням вимог чинного законодавства. При перевірці правильності визначення розрахункового періоду, за який обчислюється заробітна плата, обчислення середньої заробітної плати для розрахунку страхових виплат порушень не встановлено (т. 2 а.с. 33-34).

За п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Відповідно до цієї норми працівника можна звільнити лише тоді коли він після застосування до нього стягнення не виправився і знову допустив порушення трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення, як догана або звільнення (ст. 147 КЗпП України).

Дисциплінарне стягнення застосовується з дотриманням строків та порядку їх накладення, передбачених ст.ст. 148, 149 КЗпП України.

Зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення необхідно врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника ( ст. 149 КЗпП).

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, саме роботодавець повинен довести, що застосування таких заходів стягнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно з положеннями ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо.

Враховуючи, зазначені вимоги трудового законодавства та встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що в наказі про накладення дисциплінарного стягнення на позивача у вигляді догани не зазначено, в чому конкретно полягали порушення трудового законодавства, посадових обов'язків або інших підвідомчих нормативних актів з боку позивача, коли мало місце таке порушення та виконання ним повноважень щодо відсутності у здійсненні контролю за експлуатаційним станом зазначеної автомобільної дороги.

Відсутність в зазначеному наказі викладення конкретних обставин та фактів порушень трудової дисципліни працівником - ОСОБА_2 з визначенням строку таких порушень, позбавляє можливості суд перевірити та дати оцінку обґрунтованості таких фактів та своєчасності притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Посилання Укравтодору в своїй скарзі на те, що суд самостійно повинен був перевірити та дати оцінку посадовим обов'язкам позивача з урахуванням відповідних пунктів Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, дати правову оцінку виконанню позивачем своєї трудової функції, як керівника служби автомобільних доріг, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема, наведених нормах трудового права та ст.ст. 10, 11 ЦПК України. Обставини та підстави, з якими роботодавець пов'язує притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, повинні зазначатися в наказі про притягнення особи до такої відповідальності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що роботодавцем при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді догани не було дотримано процедури накладення такого стягнення, визначеної трудовим законодавством.

Не дотримано такої процедури й при звільненні позивача з займаної посади, оскільки в наказі не зазначено в чому саме полягає систематичне невиконання обов'язків, покладених на ОСОБА_2, коли таке невиконання мало місце.

Посилання в наказі, як підстави такого звільнення на пояснення ОСОБА_2 від 6 липня 2016 року та протоколу засідання колегії від 22 липня 2016 року № 4, не розкриває суті дисциплінарних правопорушень, пов'язаних з невиконанням обов'язків позивачем.

Крім того, до застосування дисциплінарного стягнення від порушника вимагається письмове пояснення, однак ОСОБА_2 не надавав таких пояснень при оголошені йому догани та при звільненні із займаної посади.

Посилання Укравтодора на відмову позивача від дачі таких пояснень та наявність пояснення позивача від 6 липня 2016 року, правильно районним судом не були взяті до уваги, оскільки будь-яких доказів про відмову позивача від дачі таких пояснень відповідачами не надано, а пояснення позивача від 6 липня 2016 року не стосується по суті питання звільнення ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги Служби автомобільних доріг у Миколаївській області про те, що ненадання таких пояснень працівником немає правового значення для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності суперечать приписам ч. 1 ст. 149 КЗпП України та позбавляє працівника можливості захистити свої права щодо безпідставного притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3 ст. 40, ч. 2 ст. 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг, що листок непрацездатності позивача є неналежним доказом, з огляду на те, що позивач під час перебування на стаціонарному лікуванні 22 липня 2016 року був присутній на розширеному засіданні колегії Укравтодору, що проходило у м. Києві.

По-перше, за висновками перевірки Миколаївської міської виконавчої дирекції Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності зазначений листок непрацездатності оформлений з дотриманням вимог чинного законодавства.

По-друге, з пояснень позивача вбачається, він приїхав до м. Києва з метою отримання медичної консультації в одній із медичних установ цього міста та вважав за необхідне відвідати зазначене засідання колегії, проте участі в засіданні не приймав.

По- третє, з наданого витягу з протоколу розширеного засідання колегії від 22 липня 2007 року не вбачається, що в числі запрошених осіб був присутнім позивач та приймав участь у засіданні цієї колегії.

Щодо порушень лікувального режиму стаціонарного хворого, які зазначені у листі голови комісії на ім'я директора Миколаївської міської виконавчої дирекції Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а.с. 35-37), то такі порушення відповідно виписного епікризу не вплинули на лікування та реабілітаційні заходи по відновленню працездатності позивача.

Отже, районний суд врахував наведені вимоги закону та дійшов правильного висновку, що перебування на лікарняному позивача на час звільнення, вважається порушення його трудових прав.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно визначився, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

За такого, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та статті 240 1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, а відтак місцевий суд підставно поновив позивача на попередній роботі та стягнув з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення по час ухвалення судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Між тим, при розподілі судових витрат між відповідачами, районний суд припустився помилки щодо пропорційного розподілу цих витрат, що складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат позивача на правову допомогу адвоката.

З урахуванням пропорційності розподілу судових витрат щодо кількості задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів підлягає стягненню: з Державного агентства автомобільних доріг України на користь позивача 5429 грн. 20 коп., а зі Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на користь ОСОБА_2 1000 грн., а в дохід держави 772 грн. 17 коп. судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного агентства автомобільних доріг України відхилити, а апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2017 року в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення цього ж суду від 28 липня 2017 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Державного агентства автомобільних доріг України на користь ОСОБА_2 5429 грн. 20 коп. судових витрат.

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на користь ОСОБА_2 1000 грн., а в дохід держави 772 грн. 17 коп. судових витрат.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді Т.В. Крамаренко

Л.М. Прокопчук