Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участю секретаря Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач в особі представника Мацієвської О.П. звернувся до суду з позовом у якому просить виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення (а.с. 2-4, 71).

Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2013 року № 335 «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» будинок АДРЕСА_2 з 02.09.2013 року знаходиться на балансі Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», яке здійснює утримання та експлуатаційне обслуговування зазначеного будинку.

До комунальної власності територіальної громади міста Києва належить двокімнатна квартира АДРЕСА_2, житловою площею 29,30 кв.м., загальною - 44,85 кв.м.

Наймачем квартири був ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі обмінного ордеру на житлове приміщення № 12299 від 22.12.1990 року.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 та був знятий Комунальним підприємством «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» з реєстраційного обліку 01.04.2014 року, особовий рахунок на квартиру був закритий 02.04.2014 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, виселено із самовільно зайнятого жилого приміщення, а саме: з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року залишено без змін.

28.01.2016 року відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві було здійснено примусове виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Однак, ОСОБА_4 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_1 вселилися в спірну квартиру та безпідставно користується нею.

В судове засідання представник позивача та представник третьої особи не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представником позивача ОСОБА_2 до суду подана заява у якій просить розглянути справу за відсутності представника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на підставі наявних у справі доказів, у заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Про причини неявки представника третьої особи Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації суд повідомлено не було.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_5 надала суду письмові заперечення (а.с. 47-49), у яких зазначила, що первинним наймачем квартири АДРЕСА_2 був ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживав у ній разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 та двома синами: ОСОБА_8 та ОСОБА_9. У 1979 році відповідач ОСОБА_10, уклавши шлюб з ОСОБА_9, переїхала на постійне місце проживання до свого чоловіка у вищезазначену квартиру, надалі була зареєстрована. За час проживання у цій квартирі у ОСОБА_1 та ОСОБА_9 родилися діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_11, які також були зареєстровані за вказаною адресою. У 1981 році ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їхній син ОСОБА_8 переїхали жити в іншу квартиру. У 1990 році був здійснений родинний обмін квартир, в результаті чого ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_11 переїхали на постійне місце проживання у квартиру за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 (рідний брат ОСОБА_1) у квартиру АДРЕСА_2. З 2003 року у зв'язку з тривожним станом здоров'я ОСОБА_3 та за його згодою син відповідача ОСОБА_4 переїхав до ОСОБА_3 на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_1 часто відвідувала свого хворого брата ОСОБА_3 та свого сина ОСОБА_4, допомагала їм у домашніх справах. Постійне місце проживання ОСОБА_1 відповідає адресі її реєстрації: квартира АДРЕСА_1. Відповідач не вселялася у квартиру АДРЕСА_2 та не заявляла про визнання права на користування нею. Зазначає, що позивачем не доведений факт вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру, тому просить відмовити у задоволенні позову.

З урахуванням зазначеного судом вирішено справу розглянути без участі представника позивача, відповідача та третьої особи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» з 16 лютого 2015 року на праві господарського відання закріплений житловий будинок АДРЕСА_2, яке здійснює утримання та експлуатаційне обслуговування зазначеного будинку (а.с. 6-8).

Згідно акту від 20.04.2016 року, складеного членами комісії у складі: майстра технічної дільниці № 1 ОСОБА_12, майстра технічної дільниці № 2 ОСОБА_13, робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими території ОСОБА_14, засвідченого начальником ЖЕД-401, у квартирі АДРЕСА_2 зі слів сусідів на протязі декількох років проживає ОСОБА_4 після смерті дядька. З початку 2016 р. разом з ним проживає його мати (а.с.16).

У подальшому начальником ЖЕД-401 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 направлено припис від 16.05.2016 року про надання ордеру або іншого правовстановлюючого документу на право проживання та користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_2 (а.с. 17).

30.05.2016 року членами комісії ЖЕД-401 у складі: майстра технічної дільниці № 1 ОСОБА_12, майстра технічної дільниці № 2 ОСОБА_13 і робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими території ОСОБА_14 було складено акт, засвідчений начальником ЖЕД-401, із зазначенням, що спірна квартира не звільнена (а.с.19).

18.07.2016 р. начальником ЖЕД-401 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повторно направлено припис (а.с. 21).

Як убачається з акту від 20.07.2016 року, складеного співробітниками ЖЕД-401, засвідченого начальником ЖЕД-401, вхідні двері в квартиру АДРЕСА_2 о 19 годині 50 хвилин ніхто не відкрив. Припис від 18.07.2016 року залишений в поштовій скринці квартири АДРЕСА_2 (а.с. 22).

Також членами комісії співробітників ЖЕД-401 було складено акт із зазначенням, що станом на 01.08.2016 року квартира не звільнена (а.с. 23).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 року, виселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення (а.с. 11-15).

Згідно акту від 16.06.2016 року, затвердженого начальником ЖЕД-401, на момент перевірки 16.06.2016 року співробітниками ЖЕД-401 встановлено, що після виконання рішення суду про виселення мешканець ОСОБА_4 заселився повторно і продовжує надалі проживати у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 20).

Станом на 16.09.2016 р. у квартирі АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований (а.с. 9).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 07.02.1991 р. по даний час (а.с. 31,41).

Як вбачається з листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення №056/96-477 від 17.02.2016р. та копій обмінних ордерів на житлове приміщення, в журналі реєстрації обмінних ордерів за 1990 рік зареєстровані обмінні ордери від 22.12.1990 №12298 (виданий на ім'я ОСОБА_15 на квартиру АДРЕСА_1 складом сім'ї шість осіб) та №12299 виданий на ім'я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 43, 44,45).

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 10, 60 ЦПК України).

За вимогами частин 3, 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У запереченнях на позов представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 пояснила, що відповідач у спірній квартирі не проживає, лише могла відвідувати свого сина ОСОБА_4

Суд приймає до уваги вказані пояснення представника відповідача, оскільки на їх підтвердження суду надано акт від 16.01.2017 року підписаний трьома мешканцями будинку АДРЕСА_1, підписи яких засвідчені головою правління ЖБК № 16, у якому зазначено про те, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 з 02.02.1991 року по час складення акту (а.с. 42).

Вказані обставини позивачем не спростовані. Крім того, з долучених до позову копій приписів та актів убачається, що відповідачу приписи не вручались, так як двері спірної квартири не відкривали, у спірне житло після виселення за рішенням суду повторно вселився ОСОБА_4, при цьому відсутні відомості стосовно вселення відповідача.

З огляду на викладене, аналізуючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим не підлягає задоволенню.

За нормами ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Керуючись ст. ст. 109, 116 ЖК УРСР, ст. ст. 3, 10, 11, 58, 60, 62-64, 88, 169, 208, 213-215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя