Справа № 494/638/17
Провадження № 2/494/389/17
24.10.2017 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді Римаря І.А.,
за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Гуляївська сільська рада Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно,-
19.07.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.
Ухвалою суду від 26.09.2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача: Гуляївську сільську раду Березівського району Одеської області.
У судовому засіданні 24.10.2017 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити. Також не заперечував проти заочного розгляду справи, про що написав власноруч заяву (а.с.68).
Відповідач у судові засідання 14.09.2017 року, 26.09.2017 року, 10.10.2017 року та 24.10.2017 року не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення кореспонденції (а.с.44,45,62,66). Відповідач зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить довідка Березівського РС ГУДМС в Одеській області (а.с.37).
Представник Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області у судові засідання 10.10.2017 року та 24.10.2017 року не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином. Водночас, 11.10.2017 року від голови сільської ради до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, вказали, що вищевказане складське приміщення використовується ОСОБА_1 за цільовим призначенням,в ньому проводяться будівельні роботи, також зазначили, що не заперечують проти задоволення позовних вимог (а.с.63).
Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), про що не заперечував представник позивача.
Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши думку третьої особи, викладену в заяві від 11.10.2017 року, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Згідно ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства».
В судовому засіданні представником позивача зазначено, що з серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу позивач відкрито володіє майном, а саме: приміщенням складу (амбару), загальною площею 576.00 кв.м., розташованого в с. Сахарово, вул.. Бабича, 22, Березівський р-н, Одеська обл., користується ним, проводить ремонтні роботи, відповідач долею будинку не цікавиться, що, у свою чергу, підтверджує, що між сторонами був укладений платний договір купівли-продажу майна на виконання якого одним - передані гроші в рахунок вартості майна та прийняте майно, другим - прийняті гроші та передано майно з документами.
Згідно технічного паспорту від 24.04.2014 року замовником технічної інвентаризації нерухомості, що розташована за адресою: с. Сахарово, вул. Бабича, 22, Березівський р-н, Одеська обл., є ОСОБА_1 (а.с.6-9).
За договором купівли-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобовязується сплатити за нього визначену грошову суму.
Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачав кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття ОСОБА_1 права власності на приміщення його власником не висунуте.
Судом також встановлено, що згідно Інформаціної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.54) відомості про державну реєстрацію іпотеки та заборон відчуження - відсутні.
Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення.
Відповідно до ст.201 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Відповідно до статті 392 ЦК України: «власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».
Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.
Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, так як по укладеному між сторонами договору відбулося повне його виконання.
Водночас, суд також враховує практику Верховного Суду України по справі №6-1288цс17 від 06.09.2017 року, яким зазначено, що «…з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону… З огляду на зазначене, суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у звязку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна…».
Як встановлено вище, договір укладений 01 серпня 2013 року, тобто після набрання чинності Закону.
Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні зясувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст.218 та 220 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з метою подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, однак останній відмовив посилаючись на зайнятість. Більш того, позивач письмово звертався до відповідача щодо нотаріального посвідчення договору, однак письмовою відповіддю від 07.03.2017 року ОСОБА_2 повідомив, що продав вищевказане нерухоме майно відповідно до договору купівлі-продажу від 01.08.2013 року, а тому не має претензій до позивача. Вільного часу та можливості приїздити до нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу не має (а.с.57).
Окрім того, позивачу надано розяснення Березівської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про наступне: враховуючи, що 02 квітня 2017 року ОСОБА_2 не прибув до Березівської державної нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу від 01 серпня 2013 року, та не надав документів посвідчуючих його особу, встановити волевиявлення цієї особи на продаж нерухомого майна не є можливим. Також, розяснено що позивач може звернутись до суду для визнання права власності на нерухоме майно (а.с.55).
Такі дії відповідача порушують права позивача, у звязку з чим він не може здійснити реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав
За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним».
Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
Отже, на переконання суду, у цій справі ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.
З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, оскільки по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10.08.2013 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, по-третє, відповідач з моменту укладення договору купівлі-продажу ухилився від нотаріального посвідчення цього договору та на теперішній час уникає від вчинення таких дій, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на приміщення складу (амбару), загальною площею 576.00 кв.м., розташованого в с. Сахарово, вул.. Бабича, 22, Березівський р-н, Одеська обл.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 224 Цивільно-процесуального кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Гуляївська сільська рада Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення складу (амбару), загальною площею 576.00 кв.м., розташованого в с. Сахарово, вул.. Бабича, 22, Березівський р-н, Одеська обл..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.10.2017 року.

Суддя І.А. Римар