АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/4364/16-ц Головуючий суддя І інстанції Хайкін В. М.
Провадження № 22-ц/790/2973/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді Яцини В.Б.

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 третя особа: ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору інвестування на будівництво квартири вона 09.04.2002 року по закінченню будівництва набула у власність на підставі підписання акту приймання-передачі трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

06.11.2012 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала вказану квартиру відповідачу ОСОБА_5. 20.11.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Вказала, що договір дарування є удаваним правочином, а договір купівлі-продажу недійсним, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним було встановлено факт існування заборгованості грошових коштів у ОСОБА_4 перед ОСОБА_6, який і послугував беззаперечною умовою укладання договору дарування. Факт існування заборгованості грошових коштів у ОСОБА_4 перед ОСОБА_6, який і послугував беззаперечною умовою укладання договору дарування не заперечується сторонами і не підлягає додатковому доведенню. А реальний договір, який мав би укладатися це договір іпотеки. Підтвердженням цього є те, що позивач продовжує проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки вважала та вважає себе власницею квартири. Договір дарування не містить посилання на строк звільнення квартири, що також свідчить про удаваність цього правочину. У звязку з тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали разом, вели спільне господарство, ОСОБА_3 була усвідомлена про наявність боргових зобовязань між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та знала про всі подробиці щодо укладання договору дарування, фактичну правову природу цього правочину і те, що договір дарування мав за мету забезпечення виконання боргового зобовязання. Тому ОСОБА_3 не можна вважати добросовісним набувачем спірної квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 06.11.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим номером №2547 - недійсним у зв'язку з його удаваністю. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 20.11.2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим номером №6989 - недійсним. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати, та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначила, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які насправді є недоведеними, в наслідок чого суд дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття рішення з порушенням норм матеріального права. Вказала, що судом помилково зазначено, що факт існування у ОСОБА_4 боргових зобов'язань перед третьою особою по справі - ОСОБА_9, що стало беззаперечною умовою укладання оспорюваного договору дарування, не підлягає доказуванню відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, оскільки він встановлений рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 23.12.2015 р. та він не заперечується сторонами. Зазначені обставини не були встановлені рішенням суду, а відповідачі цей факт заперечували. Зазначила, що висновок суду про наявність у позивачки боргових зобовязань перед відповідачкою - обдарованою ОСОБА_5 не лише нічим не підтверджений, а й спростовується самою позовною заявою ОСОБА_4 Зауважила, що безпідставним є твердження суду про намір укладання між сторонами договору іпотеки замість договору дарування, оскільки, між сторонами спірного договору дарування ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не були встановлені грошові зобовязання, або відносини поруки. Зазначила також, що спірну квартиру вона продала через рік після укладання договору дарування. Вказала, що судом безпідставно було відмовлено у застосуванні строків позовної давності.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5, відповідно до ст. 303 ЦПК України дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Так, судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 06.11.2012 року було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим номером №2547.

Як визначено у ч.ч. 1, 3 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, або встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016 року, по справі № 638/13911/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним встановлено, що сторони по справі знайомі більше 20 років, позивач мала тривалі дружні відносини с сестрою відповідача третьою особою - ОСОБА_6, яка неодноразово позичала позивачу великі суми грошей під розписки, саме тому позивач сама запропонувала передати в дар свою квартиру, щоб припинити боргові зобовязання. За домовленістю між позивачем ОСОБА_4, відповідачем ОСОБА_5 та третьою особою ОСОБА_6 майже одночасно в 2012 році ОСОБА_5 подарувала сестрі ОСОБА_6 свою квартиру АДРЕСА_3, ОСОБА_4 подарувала свою квартиру № 24 в цьому ж будинку ОСОБА_5, а третя особа ОСОБА_6 повернула позивачу її боргові розписки, припинивши боргові зобовязання позивача.

Окрім того, у вищенаведеній цивільній справі позивач ОСОБА_4, допитана за її особистою згодою в судовому засіданні в якості свідка, під присягою пояснила суду, що вона більше 20 років мала дружні стосунки з ОСОБА_6, які припинились 3 роки тому. Зі слів ОСОБА_4 вони мали спільний бізнес, вона є хрещеною матірю доньки ОСОБА_6 У 2010 році ОСОБА_4 за власною волею склала заповіт на все своє майно на користь доньки ОСОБА_6 Разом з ОСОБА_6 вони їздили за кордон. Одночасно вони купили квартири в буд. №26 по вул. Данилевського в м. Харкові, частково гроші на покупку спірної квартири їй позичила ОСОБА_6 ОСОБА_4 пояснила, що вважала себе партнером ОСОБА_6, хоча працювала як реалізатор, а весь заробіток від реалізації товару передавала ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_4 було достатньо кишенькових грошей. Як свідок, позивач підтвердила, що її борг перед ОСОБА_6 складав 20000 - 30000 доларів США, ці гроші ОСОБА_6 вона не повернула та не мала можливості повернути, але вона вважає, що з тих грошей, які ОСОБА_6 отримувала від реалізації товару, мав погашатися її борг перед ОСОБА_6 ОСОБА_4 також пояснила, що ОСОБА_6 вимагала повернути борг, запропонувала їй прописати у себе в квартирі її доньку ОСОБА_10, так як розуміла, що «гроші можуть зникнути».

Задовольняючи позовні вимоги суд дійшов висновку, що обидві сторони договору дарування діяли свідомо, з особистих корисливих мотивів, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, ніж передбачену договором дарування, а саме: договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору позики, а тому даний договір слід визнати удаваним. При цьому з посиланням на ст.ст.216, 220, 577 ЦК України, відповідно до яких у випадку порушення обовязкової нотаріальної форми договору застави нерухомого майна такий договір є нікчемним і не породжує позитивних юридичних наслідків, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_11 не мала права укладати спірний договір купівлі-продажу. З посиланням на поінформованість покупця цієї квартири, ОСОБА_3 про наявність боргових зобовязань ОСОБА_4 перед ОСОБА_6, що на думку суду виключає добросовісність останнього власника спірної квартири, суд вважав спірний договір купівлі-продажу недійснім.

Однак такі висновки не відповідають обставинам справи, належним чином не обґрунтовані, не відповідають матеріалам справи та вимогам ст. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення суду.

При наявності тривалих дружніх стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, під час яких ОСОБА_4 склала заповіла все своє майно на користь її доньки, ОСОБА_10, сам по собі факт існування боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_6, не є безспірним доказом корисливої мети укладання договору дарування на користь сестри ОСОБА_6 відповідача ОСОБА_11 Наявність такого боргу, з урахуванням відсутності вимог про його забезпечення, сама по собі не свідчить про відсутність у ОСОБА_4 волі на дарування спірної квартири, не підтверджує удаваність договору дарування і що цей договір був прикриттям укладеного між сторонами договору дарування договору іпотеки. Належних і допустимих доказів про наявність вимог до ОСОБА_4 про забезпечення боргу, про бажання ОСОБА_4 і ОСОБА_11 укласти договір іпотеки, як і про те, що після укладення договору поруки вони діяли за правилами договору іпотеки; що обдарована особа, всупереч положенням ст. 717 ЦК України про безплатну передачу дарунку у власність, була зобовязана вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, - матеріали справи не містять. Як встановлено вищевказаним рішенням Дзержинського районного суду від 23 грудня 2015 року по справі № 638/13911/14-ц ОСОБА_4 мала волевиявлення на укладання договору дарування спірної квартири на користь доньки ОСОБА_6, але погодилась з ОСОБА_6 подарувати квартиру її сестрі, ОСОБА_11, тобто за відсутності фізичного чи психологічного тиску мала вільне волевиявлення на укладення саме такого договору і ці обставини відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України повторно по цій справі не доказуються (а.с. 40).

При недоведеності фактичного укладення договору іпотеки некорисливі мотиви укладення договору дарування самі по собі для його визнання удаваним правового значення не мають, оскільки відповідно до частини 1 статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, що передбачає наявність у обох сторін договору умислу на вчинення таких дій, що у даному випадку суд першої інстанції не встановив, з цього приводу у справі відсутні належні і допустимі докази.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 добровільно позбулася своєї квартири на користь ОСОБА_11, а висновки суду про те, що спірний договорі дарування прикривав договір іпотеки належним чином не обґрунтовані та не відповідають матеріалам справи, - у суду не було передбачених ст. 235 ЦК України підстав для визнання договору дарування недійсним.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 було розяснено судам, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Таким чином, за недоведеності протиправної мети укладання договору дарування та визнання його недійсним або нікчемним в силу ст. 235 ЦК України у суду не було й передбачених ст. 216 ЦК України підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, висновки суду з цього приводу також не відповідають обставинам справи та вищевказаним нормам матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про удаваний характер договору дарування та недійсність договору купівлі-продажу не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за недоведеності заявлених підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325, 327ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -