Провадження № 2/761/650/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

за участю секретаря Яриновської Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА» (далі по тексту - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.07.2012 року між сторонами було укладено угоду про припинення трудового договору за згодою сторін, за умовами якої позивач здійснив відповідачу виплату для оплати відповідачем свого особистого навчання за програмою МВА в сумі 502637,00 грн., що на дату укладення Угоди складало 51204,83 Євро.

Трудові відносини між сторонами було припинено 19.07.2012 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Разом із тим, відповідно до п. 3.1.3. угоди про припинення трудового договору за згодою сторін відповідач зобов'язався протягом двох років з дати звільнення надати позивачу документи, що підтверджують оплату відповідачем особистого навчання за програмою МВА (магістр бізнес-адміністрування) у розмірі, що не є меншим ніж 42500 Євро в еквіваленті до гривні України по курсу НБУ на дату такої оплати. Якщо відповідач не надасть зазначені документи у вказаний в п. 3.1.3. угоди строк (до 19.07.2014 року), він зобов'язаний повернути позивачу усі грошові кошти, надані йому за п. 2.1.4. угоди протягом п'яти робочих днів з дати відповідної вимоги позивача.

17.11.2015 року позивач звернувся до відповідача із вимогою повернення цільової виплати в сумі 502637,00 грн. протягом п'яти робочих днів з дати вимоги. Відповідач лист отримав, проте вимогу не виконав та не надав документи, що підтверджують оплату відповідачем особистого навчання за програмою МВА.

А тому позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу в сумі 502637,00 грн. та 4379,14 грн. трьох процентів річних за період з 25.11.2015 року по 09.03.2016 року.

Окрім того, позивач вважав, що між сторонами фактично виникли відносини позики, які врегульовані нормами параграфу 1 Глави 71 Цивільного кодексу України, в зв'язку із чим позивач вважав, що з відповідача підлягають стягненню також 32113,68 грн. на рівні облікової ставки НБУ за період з 25.11.2015 року по 09.03.2016 року.

В процесі розгляду справи позивачем було збільшено позовні вимоги та він просив суд стягнути з відповідача суму боргу разом з інфляційними втратами в сумі 529307,44 грн., 20367,12 грн. трьох процентів річних, суму доходу, якій міг отримати відповідач в сумі 150820,01 грн. та 113582,17 грн. суми процентів.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 05.04.2017 року.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях по справі, а також додаткових поясненнях. При цьому зазначали, що позивач умисно зависив суму боргу, оскільки відповідно до податкового законодавства з вказаної суми цільової виплати в розмірі 502637,00 грн. утримується єдиний соціальний внесок, а також податок на доходи фізичних осіб. Проте, позивач просить стягнути всю суму з відповідача, навіть і ту частину, яку він не отримував. За розрахунком відповідача, отримана ним сума склала 417034,99 грн.

Окрім того, представники відповідача зазначали, що оскільки укладена між сторонами угода регулюється трудовим правом, то нарахування додаткової відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України є безпідставним. Також нарахування процентів за позикою є протиправним, оскільки надану відповідачу суму коштів не можна кваліфікувати як позику.

Також вважали необґрунтованими нарахування доходу, якій міг отримати відповідач в сумі 150820,01 грн., оскільки підстави для стягнення таких сум є не договірними зобов'язаннями, тоді як відносини між сторонами врегульовані договором.

Поряд із зазначеним, представники відповідача вважали, що строк для звернення до суду із даним позовом було пропущено, оскільки, на їх думку, вимоги позивача є стягненням матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, а статтею 233 КЗпП України для звернення до суду надається строк в 1 рік. В зв'язку із чим, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України позивачу слід відмовити в задоволенні позову з огляду на пропуск позовної давності.

Вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову за наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 19.07.2012 року між ТОВ «МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА» та ОСОБА_2 було укладено угоду про припинення трудового договору за згодою сторін, за умовами п. 2.1.4. якої сторони дійшли згоди, що не пізніше дати звільнення позивач здійснить цільову виплату для оплати відповідачем особистого навчання за програмою МВА в розмірі 502637,00 грн., що на дату складання даної угоди еквівалентно 51204,83 Євро та включає всі обов'язкові податки та внески згідно чинного законодавства України (а.с. 8-11).

Відповідно до п. 3.1.3 даної угоди протягом двох років з дати звільнення відповідач зобов'язався надати компанії документи, що підтверджують оплату особистого навчання за програмою МВА у розмірі, що не є меншим ніж 42500 Євро в еквіваленті до гривні України по курсу НБУ на дату такої оплати. Якщо відповідач не надасть зазначені документи у вказаний у цьому пункті строк, він зобов'язаний повернути позивачу усі грошові кошти, надані йому за п. 2.1.4. цієї угоди протягом 5 робочих днів з дати відповідної вимоги.

Із матеріалів справи вбачається, що 19.07.2012 року відповідача було звільнено з роботи згідно із наказом позивача № 19-К (а.с. 12)

Згідно із розрахунковим листом за Угодою про припинення трудового договору за згодою сторін від 19.07.2012 року, відповідачу було нараховано 502637,00 грн. цільової виплати за навчання за програмою МВА згідно п. 2.1.4 Угоди від 19.07.2012 року без утримання податків або інших платежів (а.с. 14).

Вказані кошти, разом із іншими сумами, які підлягали виплати при звільненні відповідача були сплачені ОСОБА_2, що підтверджується довідкою ПАТ «ПУМБ» від 15.03.2016 року та платіжними дорученнями № 699 від 12.07.2012 року та № 871 від 21.09.2012 року, меморіальними ордерами та випискою по рахунку, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 16, 17, 18, 19-25).

02.07.2015 року позивач звернувся до відповідача із листом № 43, в якому просив його надати офіційні документи, що підтверджують оплату навчання за програмою МВА та завершення ним навчання (а.с. 28).

Вказаний лист був вручений відповідачу за місцем його роботи 06.07.2015 року, що підтверджується копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 31).

Проте вказаний лист було залишено без належного реагування з боку відповідача.

17.11.2015 року позивач звернувся до відповідача із вимогою № 62 про те, що оскільки він не надав підтверджуючих документів щодо оплати ним навчання за програмою МВА, позивач просив відповідно до п. 3.1.3. угоди перерахувати на банківський рахунок позивача кошти в сумі 502637,00 грн. (а.с. 32).

Вказана вимога була вручена відповідачу за місцем його роботи 20.11.2015 року, що підтверджується копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 36).

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач не виконав умови угоди та не надав підтверджуючих документів щодо оплати ним навчання за програмою МВА, доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний повернути йому надану суму коштів в розмірі 502637,00 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню.

Посилання представників відповідача на те, що позивач умисно зависив суму боргу, оскільки відповідно до податкового законодавства з вказаної суми цільової виплати в розмірі 502637,00 грн. утримується єдиний соціальний внесок, а також податок на доходи фізичних осіб у зв'язку із чим поверненню підлягають 417034,99 грн., не підтверджені жодним доказом. Навпаки, із розрахункового листа за Угодою про припинення трудового договору за згодою сторін від 19.07.2012 року, вбачається, що відповідачу було нараховано 502637,00 грн. цільової виплати за навчання за програмою МВА згідно п. 2.1.4 Угоди від 19.07.2012 року без утримання податків або інших платежів та виплачено вказані кошти.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних слід зазначити наступне.

Так, статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що зобов'язання за угодою про припинення трудового договору за згодою сторін в частині надання відповідача цільової виплати для оплати відповідачем особистого навчання за програмою МВА в розмірі 502637,00 грн., а також повернення даної виплати є грошовим, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню також інфляційні втрати та три проценти річних.

Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-771цс15: «Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях».

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, скориставшись своїм правом, наданим йому процесуальним законом, поставив перед судом питання про стягнення усієї суми основного бору саме у грошовій одиниці України - гривні, в розмірі, який надавався відповідачу на дату перерахування таких коштів, у зв'язку із чим він має право на відшкодування йому витрати, які спричиненні знеціненням національної валюти, а також три проценти річних.

Позивачем було розраховано суму інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 25.11.2015 року по 09.03.2016 року в сумі 89670,44 грн. та 20367,12 грн. відповідно.

Разом із тим, відповідно до п. 3.1.3 угоди якщо відповідач не надасть зазначені документи у вказаний у цьому пункті строк, він зобов'язаний повернути позивачу усі грошові кошти, надані йому за п. 2.1.4. цієї угоди протягом 5 робочих днів з дати відповідної вимоги.

Як встановлено судом, вимога позивача була вручена відповідачу за місцем його роботи 20.11.2015 року, в зв'язку із чим, відповідач зобов'язаний був виконати вимогу не пізніше 27.11.2015 року, оскільки отримання вимоги припало на п'ятницю, у зв'язку із чим п'ять робочих днів почали обраховуватись з 23.11.2015 року.

Враховуючи наведене, інфляційні втрати та три проценти річних слід нараховувати починаючи з 28.11.2015 року і до 09.03.2016 року (в межах заявлених позивачем вимог).

За розрахунком, здійсненим судом, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 88545,49 грн. інфляційних втрат та 20243,19 грн. трьох процентів річних за період з 28.11.2015 року і до 09.03.2016 року, у зв'язку із чим, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо посилань представників відповідача на те, що укладена між сторонами угода регулюється трудовим правом, то нарахування додаткової відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України є безпідставним, слід зазначити наступне.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої під час розгляду справи № 6-2759цс15: «стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством».

Разом із тим, судом встановлено наявність в даному випадку простроченого грошового зобов'язання, а спеціальних норм, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті не встановлено і не наведено відповідачем. Окрім того, даний спір також не стосується питання про стягнення заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва, а тому заперечення представників відповідача в цій частині судом відхиляються.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 113582,17 грн. суми процентів за користування позикою, а також 150820,01 грн. суми доходів, якій міг отримати відповідач, суд виходить з наступного.

Так, вважаючи за можливе застосувати до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу України, які регулюють питання про надання позики, а також стягнення процентів за позикою, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 113582,17 грн. суми процентів за користування позикою за період з 25.11.2015 року по 09.03.2016 року.

Разом із тим, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967 цс15.

В даному випадку, суд аналізуючи умови укладеної між сторонами угоди приходить до висновку про те, що вона за своєю природою не містить положень про надання відповідачу саме позики в розумінні ст. 1046 ЦК України, в зв'язку із чим вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України не ґрунтується на вимогах закону та задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 150820,01 грн. суми доходів, якій він міг отримати, то суд в даному випадку погоджується із запереченнями на позов в цій частині, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.ст. 1212 та 1214 ЦК України (Правова позиція судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13).

Окрім того, Верховний Суд України у своїх роз'ясненнях неодноразово наголошував на тому, що одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України, виключає застосування ст. 625 ЦК у тому випадку, коли ст. 536 ЦК застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання (ч. 2 ст. 1214 ЦК України).

Враховуючи викладене, вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 502637,00 грн. основного боргу за угодою, 512205,53 грн. інфляційних втрат та 20243,19 грн. трьох процентів річних.

Крім того, відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 9171,38 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 208, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА» суму боргу в розмірі 502637,00 грн., 512205,53 грн. інфляційних втрат та 20243,19 грн. трьох процентів річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА» судовий збір в сумі 9171,38 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК