Справа № 541/208/17
Провадження №2/541/356/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 червня 2017 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Сидоренка Ю.В..,

з участю секретаря судового засідання - Олешко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства імені Зубковського про витребування земельної ділянки із чужого незаконного користування, третя особа Управління Держгеокадастру у Миргородському районі Полтавської області,

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки площею 2,0000 га, яка розташована на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району, з кадастровим номером :00:003:0144 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 526675 виданого 23 грудня 2009 року. 15.12.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди землі № 5. ОСОБА_1 вважає даний договір нікчемним, оскільки він не відповідає вимогам ЗУ «Про оренди землі» та ст.ст. 203, 207 ЦК України, зокрема договір не зареєстровано, не вказана орендна плата із зазначенням її розміру, не визначено чи здійснюється орендна плата із урахуванням індексації, не зазначено щодо відповідальності при випадковому знищенні або пошкодженні обєкта оренди, не визначено відповідальність щодо страхування обєкта нерухомості та невідомо хто саме від імені ПП ім. Зубковського підписав даний договір. З викладених підстав просила суд витребувати у Приватного підприємства ім. Зубковського із незаконного користування вищевказану земельну ділянку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2, що діє на підставі відповідної довіреності (а.с. 87) та адвокат ОСОБА_3, що діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с. 9-11) позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. При цьому адвокат ОСОБА_3 вважала, що оскільки реєстрація договору проведена відповідачем вже після звернення позивача до суду з даним позовом і при цьому державний реєстратор порушив порядок реєстрації, тому що зареєстрував право оренди без доручення позивача та на підставі договору, підписаного від імені відповідача невідомою особою, то спірний договір не можна вважати дійсним.

Представник відповідача ОСОБА_4, що діє на підставі договору про надання правової допомоги (а.с.20-21) в судовому засіданні позовні вимоги заперечив посилаючись на те, що позивачем не вказано жодної підстави нікчемності даного правочину. Зокрема, статтями 203, 207 ЦК та Законом України «Про оренду землі» не встановлюється недійсність правочину. Спірний договір відповідає всім вимогам, оскільки він укладений в письмовій формі, відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року № 220, та підписаний уповноваженими особами. Зокрема з боку ПП ім. Зубковського він підписаний директором цього підприємства ОСОБА_5 Державна реєстрація права оренди відповідача спірної земельної ділянки посвідчена витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 22.02.2017 року. Сторони у відповідності до частини 1 статті 638 ЦК в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, в договорі визначена орендна плата у розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає вимогам законодавства. А тому, заявлена позивачем вимога про повернення земельної ділянки з чужого незаконного користування у звязку з тим, що договір оренди земельної ділянки є нікчемним, не підлягає до задоволення.

Представник Управління Держгеокадастру у Миргородському районі Полтавської області в судове засідання не зявився, установа належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи (а.с.83, 94).

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі наданих доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,0000 га, розташованої на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району, призначеної для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером :00:003:0144, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 526675 від 23 грудня 2009 року (а.с.4). 15 грудня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_1 й орендарем Приватним підприємством ім. Зубковського було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки № 5, при цьому у п. 8 Договору 1 зазначено, що договір укладено на 5 років, а п. 9 Договору визначено, що орендна плата орендарем вноситься у розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 5, 7). 15 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем був підписаний акт про передачу та прийом зазначеної земельної ділянки, що підтверджується копією акту (а.с.6). 22 лютого 2017 року здійснено державну реєстрацію даного договору, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 27-28) та копією реєстраційної справи (а.с.52-69). Даний договір підписаний позивачем, як орендодавцем, та директором ПП ім. Зубковського ОСОБА_5, як орендарем, що підтверджується довідкою даного підприємства від 06.03.2017 року № 29 (а.с.26), в межах наданих повноважень, що підтверджується протоколом зборів учасників зазначеного підприємства від 28.12.2006 року (а.с.25) та копією Статуту (а.с.96-99).

Твердження позивача про відсутність в договорі визначення розміру орендної плати, як однієї з істотних умов договору оренди землі суд вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 22 Закону України «Про оренду землі», орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 року N 92/2002 в редакції Указу Президента України N 830/2002 (830/2002) від 13.09.2002 року із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України N 725/2008 (725/2008) від 19.08.2008 року визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

З урахуванням цього орендна плата за землю сільськогосподарського призначення визначається у відсотках від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і повинна складати не менш 3 відсотків від неї.

Сторонами у спірному договорі визначена орендна плата у розмірі 7 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає вимогам вказаного Указу Президента України № 92/2002

За відсутністю згоди сторін щодо розрахунків за оренду землі у натуральній формі та обчислення розміру орендної плати за землю без урахування індексів інфляції ці відносини регулюються Законом України "Про оренду землі", зокрема орендна плата справляється у грошовій формі з урахуванням індексів інфляції.

Крім того, як зазначеноу постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Таким чином, підписання позивачем згаданого договору оренди свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору та те, що волевиявлення позивача було спрямоване саме на передачу земельної ділянки в оренду та отримання орендної плати в розмірі і порядку, передбаченому договором.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06.03.2013 у справі №6-5цс13, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки в період визначеного сторонами строку дії договору забезпечує правомірне, договірне використання орендарем орендованої земельної ділянки відповідно до норм ЗК України, ЦК України, ЗУ «Про оренду землі» та ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» незалежно від дати проведення такої реєстрації, до пред'явлення позову про повернення земельної ділянки чи після його пред'явлення.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 19.02.2014 у справі № 6-162цс13, за змістом ст.ст.18, 20 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

На підставі викладеного вище, суд вважає безпідставними твердження представника позивача про нікчемність договору в звязку з його реєстрацією після звернення позивача до суду та те, що він не мав бути зареєстрований через невідповідність вимогам закону. Також суд приймає до уваги те, що дії та рішення державного реєстратора ОСОБА_6, якою проводилась реєстрація права оренди земельної ділянки за спірним договором, позивачем не оскаржені, вимога про скасування державної реєстрації не заявлялась, отже у суду немає підстав ставити під сумнів вказані дії та рішення державного реєстратора.

Суд також відхиляє доводи позивача про нікчемність спірного договору оренди землі з посиланням на ст.ст.203, 207 ЦК України, оскільки зазначені статті регламентують загальні вимоги для визнання правочинів недійсними та ніяким чином безпосередньо не встановлюють недійсність договору оренди землі. Інших обґрунтувань нікчемності спірного договору з посиланням на відповідні норми ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про оренду землі» чи інших нормативно-правових актів позивачем не наведено.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу, отже, за наявності спірного договору оренди землі, положення ст. 1212 ЦК України, застосовані бути не можуть.

На підставі викладеного у задоволенні позову слід відмовити.

В звязку з відмовою в позові судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Щодо вимоги представника відповідача про відшкодування понесених відповідачем витрат на оплату його правової допомоги (а.с.19) суд вважає наступне.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. У відповідності з ст. 56 ЦПК України процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу, відрізняється від процесуального статусу представника особи, яка бере участь у справі.

За змістом зазначених норм закону витрати, повязані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Представник особи, яка бере участь у справі має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачений статтями 26, 42 ЦПК України і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу.

Згідно договору про надання правової допомоги від 09 березня 2017 року адвокат ОСОБА_4 прийняв на себе зобовязання здійснити представництво Приватного підприємства імені Зубковського на всіх стадіях судового процесу в цивільній справі за позовом до нього ОСОБА_1 Також в цьому договорі зазначено, що він посвідчує повноваження адвоката саме як представника клієнта (а.с.20), отже витрати понесені відповідачем на оплату його послуг, стягненню з позивача в порядку, передбаченому ст.88 ЦПК України, не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 26, 42, 56, 60, 61, 79, 84, 88, 212, 214, 215, 218, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 203, 637, 638 ЦК України, Законом України «Про оренду землі», суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Приватного підприємства імені Зубковського про витребування у Приватного підприємства імені Зубковського із незаконного користування та повернення їй земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :00:004:0144, розташованої на території Ярмаківської сільської ради відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_7