Номер провадження: 22-ц/785/3556/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Цюри Т.В.

- Сидоренко І.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 (діючого в інтересах ОСОБА_3) на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2017 року, -

встановила:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з відповідачки інфляційні збитки та три проценти річних за порушення грошового зобов'язання в розмірі 362 571,71 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що за рішеннями Суворовського районного суду м. Одеси від 26.08.2015 року та від 12.11.2014 року з відповідачки стягнуто суми боргу. до теперішнього часу рішення суду не виконані. таким чином з підстав передбачених ст. 625 ЦК України, просив вимоги позову задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, причини неявки не повідомляла, заява про розгляд справи за її відсутності не надходила.

Суд ухвалив заочне рішення, про що не заперечував позивач.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних від простроченої суми, визначеної рішенням Суворовського районного суду м. Одеси справа № 523/9973/14-ц від 26 серпня 2015 р., за період 08.09.2015р., по 20.12.2016р., в розмірі - 18 343, 00 грн.; та три проценти річних від простроченої суми, визначеної рішенням Суворовського районного суду м. Одеси справа № 523/13785/14-ц від 12 листопада 2014 р., за період з 25.11.2014р., про 20.12.2016р., в сумі - 22 801, 00 грн., що становить загальну суму до стягнення в розмірі - 41 144 (сорок одну тисячу сто сорок чотири) гривні 00 коп.

В частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні витрати за порушення грошового зобов'язання відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі - 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015р., (справа № 523/9973/14-ц) з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто грошові кошти у сумі 475 860, 00 грн. як безпідставно набуте майно.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межax доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тобто колегія суддів перевіряє законність рішення суду тільки в чатині не задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 р. (справа № 523/13785/14-ц) про стягнення боргу за договором позики позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено, визначено зобов'язання ОСОБА_4 відшкодувати на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 04 січня 2013 р. в сумі 363 315, 06 грн., у тому числі сума боргу за договором позики в розмірі 349 375, 00 грн., З % річних в сумі 13 940, 06 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 3 633,15 грн.

Рішення суду набрали законної сили, проте не були виконані ОСОБА_4

У Постановах про повернення виконавчого документа стягувачеві, затверджених начальником Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області В. Коваленко 30 червня 2016 р. зазначено, що в ході проведення виконавчих дій було встановлено, що у боржника відсутнє ліквідне майно, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення боргу. Враховуючи дану обставину виконавчі листи № 523/9973/14-ц від 17 вересня 2015р. та № 523/13785/14-ц від 26 листопада 2014p., видані Суворовським районним судом м. Одеси були повернені стягувачу.

Рішення суду не виконані до теперішнього часу.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 2 ст. 14 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачена ст. 625 ЦК України, відповідно до частини першої якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 р. (справа № 523/9973/14-ц) у відповідача, починаючи з 8 вересня 2015 року, утворилась заборгованість перед позивачем щодо виконання грошового зобов'язання за рішенням суду - повернення безпідставно набутих коштів у розмірі, що дорівнює 475 860, 00 грн., а за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 р. (справа №

523/13785/14-ц) - з 25 листопада 2014 року - щодо виконання грошового зобов'язання за рішенням суду - стягнення боргу за договором позики у розмірі, що дорівнює 36 948, 21 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вважає, що в частині стягнення інфляційних витрат вважав, що позов задоволенню не підлягає, оскільки індекс інфляції застосовується виключно до грошової одиниці України - гривні і не може застосовуватися до іноземної валюти - правовий висновок ВСУ в Постанові 6-1286цс16.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що наявність судового рішення, за яким сума боргу стягнута відповідно до вимог ст. 533 ЦК України, не змінює первісне грошове зобов'язання яке виникло в іноземній валюті. Згідно матеріалів справи № 523/13785/14-ц та справи № 523/9973/14-ц боргові зобов'язання у ОСОБА_4, перед ОСОБА_3, виникли саме в іноземній валюті - долар США, що підтверджується відповідними розписками.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні норм статті 625 ЦК України підставою для застосування цієї норми є визначення грошового зобовязання саме в договорі, а не в рішенні суду; нарахування індексу інфляції на суму боргу поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, a не на випадки невиконання судового рішення, отже, оскільки предметом спірного договору позики є іноземна валюта (долар США), то інфляційні втрати нарахуванню та стягненню не підлягають.

Між тим нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання згідно із частиною другою статті 625 ЦК України; виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, позивач має право на отримання інфляційних втрат за період користування відповідачкою коштами з дня набрання законної сили рішенням суду (12 листопада 2014 року), який визначив грошове зобов'язання у національній валюті гривні, до часу пред'явлення позову, оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало шкоди позивачці.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

3a змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору. He звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачки інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок зроблений у Постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року.

На підставі наведеного, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, і вважає, що заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2017 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних витрат за порушення грошового зобов'язання необхідно скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 (діючого в інтересах ОСОБА_3) - задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2017 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних витрат за порушення грошового зобов'язання - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних витрат за порушення грошового зобов'язання - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні витрати за порушення грошового зобов'язання, визначеної рішенням Суворовського районного суду м. Одеси справа № 523/13785/14-ц від 12 листопада 2014 р. за період з 25.11.2014р., по 20.12.2016р. в розмірі 247 701,67 грн. та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси справа № 523/9973/14-ц від 26 серпня 2015 р., за період 08.09.2015р., по 20.12.2016р., в розмірі 73 716,04 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В. А. Станкевич

Т.В. Цюра

І.П. Сидоренко