Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/260/17

29 березня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого- судді - Грещука Р.П.

секретаря - Дмитрук С.І.,

з участю позивача- Протиняка М.М.,

його представника - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу частини домоволодіння та земельної ділянки удаваними правочинами та визнання їх договором довічного утримання, розірвання договору довічного утримання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу частини домоволодіння та земельної ділянки удаваними правочинами та визнання їх договором довічного утримання, розірвання договору довічного утримання.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві.

Просить суд постановити рішення, яким визнати укладений 01.09.2016 року між ним та ОСОБА_2 догововір купівлі-продажу 51/100 частини домоволодіння №40, яке розташоване по вул. Соборна в м. Надвірна, Івано-Франківської області, посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1717 та укладений 01.09.2016 року між ним та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :05:001:0282, площею 0,0449 га, яка розташована по вул. Соборна, 40 в м. Надвірна Івано-Франківської області, посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1718 - удаваними правочинами.

Визнати, що 01.09.2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено нотаріально засвідчений договір довічного утримання.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 01.09.2016 року між

ним та ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні погодився з доводами позивача стосовно того, що даний правочин є по своїй суті, фактично, договором довічного утримання. Тому заявлений ОСОБА_3 позов визнав, не заперечує щодо його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування своїх вимог і заперечень, та, зясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_3 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером та учасником Великої Вітчизняної війни, тому перебуває на обліку в Надвірнянському ОУПФ України Івано-Франківської області, крім того, стоїть на обліку в лікарні, як онкохворий.

З пояснень позивача також вбачається, що оскільки він є особою похилого віку, то потребує стороннього догляду, так як постійно хворіє та часто проходить лікування в закладах охорони здоров'я, однак близьких родичів, які б могли здійснювати за ним догляд немає.

Свою допомогу позивачу запропонув ОСОБА_2- відповідач по справі, який пообіцяв разом зі своєю матір'ю надавати позивачу необхідний догляд та допомогу в обмін на частину житла та земельну ділянку.

Вказані обставини не заперечуються відповідачем по справі.

Зясовано також, що 01.09.2016 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договори купівлі-продажу 51/100 частини домоволодіння №40 із господарськими будівлями, яке знаходится по вул. Соборна в м. Надвірна, Івано-Франківської області, а також земельної ділянки за тією ж адресою. Договари посвідчені державним нотаріусом Надвірнянської РДНК ОСОБА_4, що підтверджується договорами купівлі-продажу, копії яких долучені до матеріалів справи.

Разом з тим, як перевірено в судовому засіданні, фактичної передачі майна між сторонами не відбулось, оскільки позивач продовжує проживати за вказаною адресою, оплачувати комунальні послуги та утримувати будинок. Крім того, не відбулось також і передачі коштів за відчужене майно.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договорів купівлі-продажу замість договору довічного утримання, слід визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваних договорів та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частині першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.03.2016р. у справі за № 6-93цс16.

Ч.5 ст.203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонам: для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буя встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, за змістом цієї норми удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Таким чином, враховуючи пояснення учасників процесу та письмові матерілаи справи суд приходить до висновку, що укладені між сторонами договори фактично являються договором довічного утримання.

Наведене також підтверджується тим, що позивач не має у власності іншого об'єкта нерухомого майна чи близьких родичів у м. Надвірна, а тому в разі дійсного відчуження будинку, він опинився б без житла. В той же час, ОСОБА_3 був зареєстрований у спірному будинку на момент укладення договору купівлі-продажу від 01.09.2016 року, і зареєстрований там на даний час. Питання зняття його з реєстрації за вказаною адресою сторонами на піднімалось ні у договорі, ні після його укладення. Позивач фактично продовжує сам проживати в будинку, сплачуючи самостійно всі комунальні платежі та інші витрати по утриманню будинку, що підтверджується особовими рахунками, відкритими на його ім'я, та квитанціями про оплату. Також, самі розрахункові книжки знаходяться саме у позивача, а не у відповідача, як нового власника, який згідно чинного законодавства, зобов'язаний утримувати своє майно та нести відповідні витрати.

Крім того, відповідач навіть не намагався ні вселитись у даний будинок, ні виселити з нього позивача. Тобто, він не здійснив жодних дій, які б засвідчили реальність його намірів, як нового власника будинку, володіти, користуватись чи розпоряджатись своїм майном.

Ч. 2 ст.235 ЦК України передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до вимог ч.1 ст.755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої сторони, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Як видно з положень ч.1 ст.756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Відповідачем в судовому засіданні не доведено факт здійснення догляду за позивачем ОСОБА_3, а тому позовна вимога про розірвання договору довічного утримання є також підставною.

Отже, оцінюючи в сукупності зібрані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що договори купівлі -продажу від 01.09.2016 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є удаваними правочинами, оскільки по своїй суті являються договором довічного утримання, який, враховуючи здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, слід розірвати.

На підставі ст.ст. 203,235, 744, 755, 756 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 15, 60, 208, 213-215, 218, 223 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу частини домоволодіння та земельної ділянки удаваними правочинами та визнання їх договором довічного утримання, розірвання договору довічного утримання - задоволити.

Визнати укладений 01.09.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 догововір купівлі-продажу 51/100 частини домоволодіння №40, яке розташоване по вул. Соборна в м. Надвірна, Івано-Франківської області, посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1717 та укладений 01.09.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :05:001:0282, площею 0,0449 га, яка розташована по вул. Соборна, 40 в м. Надвірна Івано-Франківської області, посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1718 - удаваними правочинами.

Визнати, що 01.09.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально засвідчений договір довічного утримання.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 01.09.2016 року між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст рішення виготовлено 03.04.2017 року