233 № 233/2339/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря Кюсєвої Т.О.,

заявника -

представника заінтересованої особи -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, про встановлення факту народження дитини, -

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2017 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, з врахуванням уточнень, посилаючись на те, що він та його дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані та постійно проживають у м. Донецьк та перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2007 року, шлюб зареєстровано у Донецькому міському відділі РАЦС Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 670. ІНФОРМАЦІЯ_3 у «Донецькому республіканському центрі охорони дитинства та материнства» ОСОБА_2 народила дитину - хлопчика, про що одержала дублікат медичного свідоцтва про народження. У зв*язку з тим, що вказана територія тимчасово непідконтрольна Україні внаслідок окупації, вона не може зареєструвати в органах РАЦС народження дитини та отримати належне свідоцтво. Наявний у заявника дублікат медичного свідоцтва про народження дитини, є недійсним та не створює правових наслідків. У Костянтинівському міському відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини за таких обставин. З метою отримання свідоцтва про народження дитини державного зразка просив суд встановити факт народження дитини чоловічої статі ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Донецьк, батьками якого являються заявник ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2

У судове засідання заявник не з*явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує уточнену заяву (а.с. 19).

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Суд, з*ясувавши позицію заявниці, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько не перебувають в шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини.

Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Судом встановлено, що заявник - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Антрацит Луганської області, є громадянином України та зареєстрований у АДРЕСА_1 (а.с. 6), перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 (а.с.4-5), ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Шахтарськ Донецької області, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19); шлюб зареєстровано у Донецькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 670 від 14 липня 2007 року (а.с. 7), від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у медичному закладі «Донецький республіканський центр охорони дитинства та материнства» ОСОБА_2 народила дитину - хлопчика, вагою 3150 г, про що одержала дублікат медичного свідоцтва про народження дитини від 21 квітня 2017 року НОМЕР_1 (а.с. 14).

Оскільки документ, що підтверджує факт народження дитини у дружини заявника - ОСОБА_2, виданий медичним закладом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійним і не створює правових наслідків відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за вих. № 15.18-33-1000 від 28 квітня 2017 року (а.с. 16) заявнику ОСОБА_1, відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини з причини не пред*явлення документа, що підтверджує народження дитини, який відповідає формі, визначеній діючим законодавством України.

Судом оглянуто надані заявником на підтвердження своїх вимог копію обмінної карти пологового будинку, пологового відділення лікарні з результатами медичних досліджень, документів з супроводження вагітності ОСОБА_2, довідку в дитячу консультацію ОСОБА_4, а також фотознімки, на яких зображені заявник з новонародженою дитиною та його дружина із новонародженою дитиною (а.с. 9-12, 13, 15).

Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник у справі, ОСОБА_1, його дружина та дитина, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту народження у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дитини чоловічої статі ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Донецьк Донецької області, Україна бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянам України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідоцтво про народження їх дитини, видане державним органом України.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 6, 15, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі - хлопчика, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Донецьк Донецької області, Україна, у матері - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки м. Шахтарськ Донецької області, громадянки України, та батька - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Антрацит Луганської області, громадянина України.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені 28 квітня 2017 року. Повний текст рішення суду виготовлений 03 травня 2017 року.

Суддя