Справа № 167/1669/14-ц Провадження № 22-ц/773/681/17 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю:секретаря ОСОБА_1,

позивача- Солодухи В.А.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про позбавлення кредиторів спадкодавця права вимоги до спадкоємців, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договорами позики, посилаючись на те, що чоловік відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_8 до дня смерті 11.12.2013 року, не виконав зобовязань за договорами позики, укладеними в 2005-2006 роках між ними та ОСОБА_8 Після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 на вимогу позивачів повернула частину позики в розмірі 2000 доларів США, решту неповернутої частини боргу в розмірах 18000 доларів США ОСОБА_4 та 8000 доларів США ОСОБА_5 відповідач відмовилась повертати, а тому позивачі звернулись із даним позовом.

В суді першої інстанції позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали суду заяву про відмову від позову до ОСОБА_7, яка ухвалою суду від 22.09.2016 р. була задоволена, провадження у справі в цій частині закрито, а також подали заяву про збільшення позовних вимог. З урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 483319,08 грн. заборгованості за договором позики, що станом на 22.03.2017 р. відповідає 18000,00 доларів США, та на користь ОСОБА_5 - 214808,50 грн. заборгованості за договором позики, що відповідає 8000,00 доларів США, в межах спадкового майна після смерті ОСОБА_8, який помер 11.12.2013 р., та судові витрати у справі.

Разом з тим із зустрічним позовом звернулась відповідач ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про позбавлення кредиторів спадкодавця права вимоги до спадкоємця. Просила суд визнати ОСОБА_4А та ОСОБА_5 такими, що втратили право вимоги до ОСОБА_6 як спадкоємця ОСОБА_8

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2017 року первісний позов задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 483319,08 грн. заборгованості за договором позики, що станом на 22.03.2017 р. за курсом Національного Банку України відповідає 18000,00 доларів США, в межах спадкового майна після смерті ОСОБА_8, який помер 11 грудня 2013 року. Стягнуто з відповідача в користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 4833,19 грн. та 14505,00 грн. витрат, повязаних із проведенням судових експертиз. Вирішено стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 214808,50 грн. заборгованості за договором позики, що станом на 22.03.2017 року за курсом Національного Банку України відповідає 8000,00 доларів США, в межах спадкового майна після смерті ОСОБА_8, а також судові витрати в сумі 2148,08 грн. по сплаті судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про позбавлення кредиторів спадкодавця права вимоги до спадкоємців відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, покликаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши пояснення осіб, беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких мотивів.

Судом встановлено, що 11.12.2013 р. ОСОБА_8 помер, заповіту не складав (а.с. 14 т.1, а.с. 214, 218 Т. 2). Спадкоємці ОСОБА_8 за законом мати ОСОБА_9 та син ОСОБА_7 відмовились від прийняття спадщини (а.с. 210, 220 Т.2). Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняла його дружина відповідач у справі ОСОБА_6 (а.с. 219 Т.2).

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який написано боржником та видається кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання позичальника за договором позики, має містити умови отримання коштів позичальником у борг із зобовязанням їх повернути та дати отримання коштів.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підтвердження факту укладення договорів позики до матеріалів справи надано кілька письмових документів, зокрема: на одному аркуші наступного змісту: «Я, ОСОБА_4 вклав гроші в бізнес ОСОБА_8 під проценти в указаних сумах. Фінансові питання з Толіком ОСОБА_8. Станом на 1 жовтня 2005 року мною вкладено пятнадцять тисяч доларів. Починаючи з 1 жовтня 2005 року відрахування мені становлять шістсот доларів кожен місяць» і рукописним текстом зазначено дату 05.09.05 р. та є підпис, що згідно із висновком експерта Львівського НДІСЕ № 958/959 від 07.07.2016 р. належить ОСОБА_8 На цьому ж аркуші машинописним текстом зазначено: «Станом на 5 жовтня 2005 року мною вкладено грошей в сумі сімнадцять тисяч пятсот доларів США. Починаючи з цього дня відрахування мені становлять сімсот доларів кожен місяць». І значиться дата - 05.10.05 р. та підпис, що зроблені ОСОБА_8 згідно цього ж висновку експерта. На тому ж аркуші міститься друкований текст: «Станом на 12 жовтня 2005 року мною вкладено грошей в сумі двадцять тисяч доларів США. Починаючи з цього дня відрахування мені становлять вісімсот (800) доларів кожен місяць» і дата -12.10.05 та підпис ОСОБА_8 (а.с. 199 Т.1, а.с. 78-82 Т.4).

Крім того, в матеріалах справи є письмовий документ, складений машинописним текстом, такого змісту: «ОСОБА_5 вклав гроші в бізнес ОСОБА_8 на умовах, вказаних нижче під проценти. Я ОСОБА_5 вклав у бізнес ОСОБА_8 Толіка пять тисяч доларів США під проценти відрахування мені починаючи з 1 червня 2006 року становлять 150 доларів. ОСОБА_8 розписався власноручно в отриманні грошей». Під цим текстом наявні вчинені ОСОБА_8 рукописним способом дата 15.05.2006 р. та його підпис, що підтверджено висновком вищезгаданої судової почеркознавчої експертизи. На цьому ж аркуші є рукописний текст, зроблений ОСОБА_8: «Станом на 30.08.2006 р. вкладено 15000 доларів (пятнадцять тисяч доларів)» з його підписом (а.с. 200 Т.1).

З наявної в матеріалах справи розписки від 10.10.2012 р. (а.с. 201 Т.1), вбачається, що вона написана позивачем ОСОБА_4 про те, що станом на 10 жовтня 2012 р. у бізнесі ОСОБА_8 знаходяться його гроші в сумі 20 тисяч доларів США та гроші його сина ОСОБА_5 в сумі 15 тисяч доларів США, вкладені з отримуванням процентів. 19.03.2010 р. ОСОБА_8 виплатив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проценти на загальну суму 200 доларів США, і що на прохання ОСОБА_8 вони (ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5В.) домовились, що з 10.10.2012 р. ОСОБА_8 виплачуватиме їм гроші, вкладені в його бізнес, а проценти виплатить пізніше. З цієї ж розписки вбачається, що 10.10.2012 р. ОСОБА_8 виплатив ОСОБА_5 5 тисяч доларів, які отримав ОСОБА_4, і в ОСОБА_8 знаходяться кошти ОСОБА_5 в сумі 10 тисяч доларів. На даній розписці наявний рукописний текст «Згодний» та підпис, що відповідно до висновків вказаної раніше судової почеркознавчої експертизи належить ОСОБА_8Р .

З наявної в матеріалах справи розписки, датованої 12.04.2013 р. (а.с. 202 Т.1) та написаної позивачем ОСОБА_4, вбачається, що станом на 12.04.2013 р. в бізнесі ОСОБА_8 знаходяться гроші в сумі 10 тисяч доларів (без врахування виплат по процентах), що належать синові ОСОБА_5, а також, що в цей день - 12.04.2013 р. ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_8 1 тисячу доларів для передачі ОСОБА_10 і в бізнесі ОСОБА_8 залишається 9 тисяч доларів його сина ОСОБА_5 На розписці наявні підписи ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Крім того, позивачами надана ще розписка від 23.07.2013 р. (а.с. 203 Т.1), написана ОСОБА_4, з якої слідує, що станом на 23.07.2013 р. в бізнесі ОСОБА_8 знаходяться гроші в сумі 9 тисяч доларів (без врахування виплат по процентах) ОСОБА_5, та що в цей же день - 23.07.2013 р. ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_8 1 тисячу доларів для передачі сину ОСОБА_5 В бізнесі ОСОБА_8 залишилося 8 тисяч доларів ОСОБА_5 Відповідно на цій розписці наявний підпис позивача ОСОБА_4 та нижче підпис ОСОБА_8 і його рукописний текст «згідний».

Таким чином, у справі, яка переглядається, зі змісту письмових документів від 05.09.2005 р., 05.10.2005 р., 12.10.2005 р., 15.05.2006 р., 30.08.2006 р.,10.10.2012 р., 12.04.2013 р., та від 23.07.2013 р, які, як ствердив у суді відповідач ОСОБА_4, складені машинописним текстом ним же самим та підписані ОСОБА_8, вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5В вклали гроші в бізнес ОСОБА_8 в указаних розмірах та із визначенням суми відрахувань за таке вкладення коштів.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції не врахував наведених норм права та правових позицій Верховного Суду України і не звернув уваги на те, що надані позивачами письмові документи як розписки та фактичні обставини взаємовідносин між ОСОБА_4А, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 свідчать не про правовідносини позики, а про інші договірні відносини.

Отже, зроблений висновок суду першої інстанції, що вказані документи є борговими розписками в розумінні ст. 1049 ЦК України, що підтверджують передачу ОСОБА_4 ОСОБА_8 20000 доларів США та передачу ОСОБА_5 ОСОБА_8 15000 доларів США, а також отримання ОСОБА_8 цих коштів за договором позики, є помилковим, оскільки судом неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики.

Таким чином, оскільки неправильне застосування зазначених норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і вимогам закону, то відповідно до ст. 309 ЦПК України судове рішення підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову.

Разом з тим, вимоги зустрічного позову також не підлягають до задоволення, про що суд першої інстанції вірно зазначив у своєму рішенні.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст.16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушено, а також наслідків, що спричиненні цим порушенням.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхні посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.ч 2, 4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Суд вважає, що непредявлення кредитором спадкодавця вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у строки, встановлені ч. 2 ст. 1281 ЦК України, є підставою, за наявності якої кредитор автоматично вважається таким, що позбавлений права вимоги до спадкоємців і встановлення якої може слугувати підставою для відмови в позові такому кредитору.

Крім того, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Отже, встановлення обставин, на які посилається у зустрічному позові ОСОБА_6, а саме щодо строку предявлення вимоги кредитора до спадкоємця та обсягу вартості спадкового майна повністю підлягає зясуванню судом при розгляді позовних вимог первісного позову, а тому предявлення зустрічного позову з такими вимогами є безпідставним.

Разом з тим, законом не передбачено можливості звернення спадкоємців до суду із самостійною вимогою про визнання кредитора таким, що втратив право вимоги до спадкоємців, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК України.

У звязку з наведеним, та враховуючи, що судом апеляційної інстанції вирішено відмовити у задоволенні первісного позову, колегія суддів вважає, що в частині відмови у зустрічному позові суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для скасування чи зміни рішення в цій частині немає.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316,317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 22 березня 2017 року в даній справі в частині задоволення первісного позову скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договорами позики відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді