Справа № 159/5506/14-ц Провадження № 22-ц/773/859/17 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С.Л.
Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Ковельського міськрайонного суду від 19 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «КовЕл», ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги первісного позову обґрунтовані тим, що 28.12.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком (далі - АКІБ) «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав відповідачу ОСОБА_4 кредит у розмірі 103000 швейцарських франків під 7,99% річних, який мав бути повернутий не пізніше 27.12.2017 року.

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_4 з лютого 2013 року не здійснює платежі за кредитом у встановлені договором строки та розмірі, внаслідок чого утворилась заборгованість. 10.07.2014 року банком було направлено ОСОБА_4 листа з вимогою протягом 31 календарного дня з дати одержання листа погасити прострочену заборгованість за кредитним договором, інакше, починаючи з 32 дня після одержання вимоги, чи з 41 дня з дати відправлення вимоги, банк вимагав від ОСОБА_4 дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі. Проте, відповідач ОСОБА_4 не погасив у встановлений термін заборгованість за кредитом та не повернув суму кредиту у повному обсязі, тому банк з врахуванням того, що зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором забезпечені договорами поруки, укладеними банком 28.12.2006 року з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ТзОВ «КовЕл» та зменшених і уточнених позовних вимог просив суд стягнути солідарно з позичальника та поручителів на його користь заборгованість за кредитним договором станом на 01.09.2014 року в розмірі 45614,69 швейцарських франків, з них: 44144,04 швейцарських франків - кредитна заборгованість, 1470,65 швейцарських франків - заборгованість по процентам та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 20396,37 грн.

Крім цього, оскільки зобов'язання відповідача ОСОБА_4 за кредитним договором були забезпечені також договором іпотеки нерухомого майна б/н від 28.12.2006 року, який укладений банком з власником вказаного майна ОСОБА_7, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 1290 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та житловий будинок, загальною площею 277,4 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, банк просив звернути стягнення на це майно для задоволення його грошових вимог, які виникли з кредитного договору, укладеного з ОСОБА_4 шляхом його реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 2770920 грн. Позивач також просив суд стягнути з відповідачів на його користь сплачену суму судового збору за подання позовної заяви в розмірі 3654 грн.

В грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк», вимоги якої обґрунтовані тим, що банк при укладенні кредитного договору не дотримався вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, не роз'яснив йому особливості кредитування у швейцарських франках, запропонував невигідну для нього схему кредитування, коли він фактично отримує не швейцарські франки, а гривні, тоді коли повертати кредит змушений саме у швейцарських франках, вартість яких у гривнях зросла в рази. Крім цього, банк вимагає сплатити ще 2 відсотки в гривнях від сплаченої суми, тобто договір спрямований на отримання банком надприбутку. Також, якщо кредит виданий фактично у гривні, то і відсотки він має сплачувати у гривні, а не у франках. Банк не довів до нього реальну вартість кредиту, договір укладений так, що він не в змозі відстежувати, куди ідуть внесені ним на погашення кредиту гроші і який у нього залишок заборгованості. Банк встановив у договорі комісійні виплати, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Банк не попередив його про валютні ризики. У договір включена дискримінаційна умова щодо збільшення процентної ставки, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З наведених підстав ОСОБА_4 як позивач за зустрічним позовом просив суд визнати вказаний кредитний договір недійсним.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 19.04.2017 року в задоволенні первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТзОВ «КовЕл», ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено повністю.

Скасовано усі вжиті судом на підставі ухвали від 27.02.2017 року заходи забезпечення позову, а саме, накладення арешту на іпотечне майно: земельну ділянку площею 1290 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :01:001:0233, що належить ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого 21.12.2006 року Ковельським районним відділом земельних ресурсів у Волинській області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 83 та житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 277,4 кв. м., що належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області від 18.12.2006 року, реєстраційний № 17339196.

Вказані заходи забезпечення позову скасовуються після набрання цим рішенням законної сили.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «УкрСиббанк» просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у первісному позові банку та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, а також закрити провадження в частині вимог банку до ТзОВ «КовЕл», з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області від 29.06.2017 року рішення Ковельського міськрайонного суду від 19.04.2017 року в даній справі в частині вимог до ТзОВ «КовЕл» скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду скасуванню в частині вирішення первісного позову з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову та залишенням в решті його без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся з позовом до суду після спливу позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд свої висновки обґрунтовував тим, що банком положення Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні з відповідачем ОСОБА_4 порушені не були, а неможливість позичальника виконувати зобов'язання за кредитним договором через обставини, які він не міг передбачити, не може бути підставою для визнання його недійсним, а тому прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Однак погодитись з висновками місцевого суду в частині відмови у задоволенні первісного позову банку не можна, оскільки вони не відповідають встановленим в справі обставинам та не узгоджуються з вимогами закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 28.12.2006 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 103000 швейцарських франків під 7,99% річних (п. 1.3.1. договору), з кінцевим терміном повернення кредиту до 27.12.2017 року (а.с.8-14 Т.1).

Погашення нарахованих відсотків згідно із п. 1.3.4. кредитного договору, відбувається з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти.

За умовами п. 4.1. договору, позичальник зобов'язувався використати кредит на зазначені у ньому цілі, повернути його та сплатити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку, терміни, встановлені договором.

Пунктом 4.6. даного договору передбачено, що позичальник зобов'язувався достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії у випадках встановлених п. п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цього договору та /або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цього договору.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту, та /або процентів за кредит, та/або комісій, позичальник сплачує банку додатково до встановленої ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Проте, відповідач ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором від 28.12.2006 року належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього, з врахуванням зменшених банком позовних вимог, станом на 01.09.2014 року виникла заборгованість в розмірі 45614,69 швейцарських франків, з яких: 44144,04 швейцарських франків - кредитна заборгованість, 1470,65 швейцарських франків - заборгованість по процентам та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 20396,37 грн. (а.с.288-298 Т.4).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТзОВ «КовЕл» були укладені договори поруки №№ 0/1, 0/2, 0/3, відповідно до умов яких (п. 1.3.) поручителі, кожен зокрема, зобов'язувалися відповідати перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору (а.с.18-24 Т.1).

У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частина 1 ст. 554 ЦК України зазначає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З матеріалів справи також вбачається, що із метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за згаданим кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 28.12.2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, загальною площею 1290 кв. м. та житловий будинок, загальною площею 277.4 кв. м., що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.24-29 Т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17.05.2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «УкрСиббанк» про припинення договору поруки, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в цій же справі від 21.09.2016 року, визнано припиненою поруку за договором поруки від 28.12.2006 року № 0/1, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.116-121 Т.5). Відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду від 10.12.2015 року по цивільній справі за аналогічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк», залишеного в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року, порука визнана також припиненою за договором поруки від 28.12.2006 року № 0/2, укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.110-115 Т.5).

Оскільки відповідно до вказаних рішень судів порука за укладеними між банком та ОСОБА_6, ОСОБА_5 договорами поруки припинилася, тому в даному випадку солідарна відповідальність відсутня і в цій частині вимоги банку щодо стягнення виниклої у позичальника заборгованості з названих поручителів не підлягають до задоволення.

В той же час, в згаданій ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року встановлено, що пред'явивши 15.02.2010 року вимогу боржнику ОСОБА_4 про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, однак із позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів банк звернувся лише у вересні 2014 року.

Таким чином, місцевий суд правильно вважав встановленим, що 15.02.2010 року банк направив боржнику ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення кредиту за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому банк зазначив, що станом на 15.02.2010 року за позичальником перед банком рахується прострочений основний борг у сумі 1572,28 швейцарських франків та прострочені проценти в сумі 1050,17 швейцарських франків, у зв'язку з чим банк вимагав у позичальника в строк, що не перевищує 5-ти днів від дня отримання цієї вимоги, погасити прострочену заборгованість та пеню шляхом внесення коштів через касу банку, в термін, що не перевищує 31 календарний день від дня отримання цієї вимоги, повернути достроково всю суму кредиту та сплатити відсотки, включно до дня дострокового погашення кредиту.

Із змісту вказаних судових рішень встановлено, що згідно п. 11.1. кредитного договору, сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п. п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення банку чи в разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав, на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. Виходячи з цього, слід вважати, що строк виконання основного зобов'язання змінений і кредит мав бути повернутий позичальником достроково до 28.03.2010 року.

Оскільки позичальник до вказаної дати кредит не повернув, тому з 29.03.2010 року розпочався перебіг строку позовної давності.

Сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Місцевий суд у своїх висновках вказував на те, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання (п. 11.1. договору) і банк мав право з 29.03.2010 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише у вересні 2014 року, що за висновками місцевого суду свідчить про сплив позовної давності для звернення банком із відповідними вимогами до суду, яку просив застосувати відповідач, що і стало підставою для відмови в позові з цієї підстави.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 виконував зобов'язання після початку перебігу строку позовної давності, що підтверджується розрахунком заборгованості, який наданий банком, з якої вбачається, що заборгованість по тілу кредиту погашалася до початку 2013 року, після цього були проведені платежі, які були зараховані на погашення процентів і останній платіж був здійснений 29.08.2014 року.

Висновок суду про те, що після зміни строку виконання зобов'язання (на 28.03.2010 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 11.1. договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 28.03.2010 року не підлягали виконанню, є помилковими, оскільки такі дії позичальника безпосередньо свідчать про визнання ним свого боргу і після здійснення кожних часткових проплат, такий строк переривався і починав свій перебіг заново.

З довідок-розрахунків (а.с.76-89 Т.1) вбачається, що в період з 29.03.2010 року (початок перебігу позовної давності) і до 11.02.2013 року на погашення кредиту і відсотків за користування ним вносились платежі, які перевищували суму щомісячного платежу за графіком, яка складала 786,26 швейцарських франків (а.с.15-17 Т.1), що вказує на визнання боржником ОСОБА_4 всього боргу, що виник у нього станом на 29.03 2010 року. Крім цього, цими ж документами підтверджується, що в період з 29.03.2010 року (початок перебігу позовної давності) і до 10.09.2014 року (день звернення ПАТ «УкрСиббанк» в суд з розглядуваним позовом) проміжок часу між попереднім і наступним платежами по кредиту, якими переривався перебіг позовної давності, жодного разу не перевищував встановлену ст. 257 ЦК України загальну позовну давність тривалістю в три роки.

Посилання суду першої інстанції на правовий висновок, сформульований у постановах Верховного Суду України від 09 та 16 листопада 2016 року у справах №6-1174цс16 та №6-900цс16, є безпідставним, оскільки у переглянутих цим судом справах не йшлося про погашення кредиту проплатами, які перевищували за своїм розміром щомісячні платежі за графіком, як це мало місце в розглядуваній апеляційним судом справі. Крім того, непогашення згаданим позичальником після зміни строку повернення кредиту, починаючи з 29 березня 2010 року, виниклої заборгованості протягом трьох років одним платежем, не виключає застосування в цій ситуації положень ст. 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Таке тлумачення і застосування судом першої інстанції зазначеної правової позиції на практиці означало б, що після закінчення строку виконання зобов'язання за кредитним договором, протягом якого повинні були внесені всі платежі на погашення тіла кредиту і відсотків за користування кредитними коштами, внесення платежів в рахунок заборгованості частинами не мали б правового значення для переривання позовної давності, що суперечить змісту наведеної норми права.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі за №6-1457цс16, правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Оскільки в розглядуваній апеляційним судом справі мали місце одноразові проплати позичальником, які перевищували щомісячні платежі за графіком, вважається, що боржник визнавав таким чином існування всієї суми заборгованості, що виникла на час внесення чергового платежу.

Доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що всі відображені у вищезазначених довідках-рахунках проплати за період з 2010 року по 2013 рік здійснені не ним, спростовуються наявною в матеріалах справи його заявою від 29.09.2014 року про реструктуризацію боргу (а.с.175-176 Т.5), в якій він визнавав факт наявності у нього боргу за укладеним з банком кредитним договором, сплати коштів на його погашення по квітень 2013 року та визнання зобов'язань у повному обсязі. Колегією суддів не приймаються до уваги покликання відповідача ОСОБА_4 про те, що ним така заява не підписувалася, з огляду на те, що відповідач, як це передбачено ч. 1 ст. 60 ЦПК України, вказану обставину належним доказами не довів.

Виходячи з наведеного, враховуючи те, що банком позов подано в межах строку позовної давності - 10.09.2014 року, тому він встановлений законом трьохрічний строк позовної давності не пропустив, у зв'язку з чим в цій частині первісний позов банку підлягає до часткового задоволення і на його користь слід стягнути з відповідача ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №0 від 28.12.2006 року в розмірі 45614,69 швейцарських франків, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ (а.с.100 Т.1) станом на 01.09.2014 року (14.34 грн. за 1 швейцарський франк) 654114,65 грн., з яких: 44144,04 швейцарських франків, що еквівалентно 633025,53 грн. - тіло кредиту; 1470,65 швейцарських франків, що еквівалентно 21089,12 грн. - заборгованість за відсотками; та 20396,37 грн. пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 39 цього Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 1080цс15 від 03 лютого 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Такий самий правовий висновок щодо застосування норм ст. 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2014 року.

Як уже зазначалося, із метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за згаданим кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_7 28.12.2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, загальною площею 1290 кв. м. та житловий будинок, загальною площею 277.4 кв. м., що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.24-29 Т.1).

Враховуючи те, що кредитні зобов'язання, які забезпечені іпотекою, позичальник належним чином не виконує внаслідок чого виникла заборгованість, тому банк має право задовольнити свої вимоги у вигляді стягнення заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. Початкову вартість даних предметів іпотеки у відповідності до положень Закону слід встановити виходячи із визначеного звітом про незалежну оцінку від 01.04.2016 року їх ринкову вартість, для земельної ділянки в 392668 грн., а для житлового будинку - в 2378250 грн. (а.с.299-323 Т.4).

Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним не оскаржувалось, а тому воно не переглядається і підлягає залишенню без змін.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржуване в даній справі рішення суду в частині вирішення первісного позову підлягає відповідно до положень ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову. В частині відмови в задоволенні зустрічного позову оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 19 квітня 2017 року в даній справі в частині вирішення первісного позову скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 28 грудня 2006 року в розмірі 45614,69 (сорок п'ять тисяч шістсот чотирнадцять) швейцарських франків, що еквівалентно 654114 (шестистам п'ятдесятьом чотирьом тисячам ста чотирнадцятьом) грн. 65 коп., з яких: 44144,04 швейцарських франків, що еквівалентно 633025 грн. 53 коп. - тіло кредиту; 1470,65 швейцарських франків, що еквівалентно 21089 грн. 12 коп. - заборгованість за відсотками; та 20396 грн. 37 коп. пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання.

В рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором б/н від 28 грудня 2006 року, а саме:

- земельну ділянку, загальною площею 1290 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_7;

- житловий будинок, загальною площею 277,4 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_7,

шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Встановити початкову ціну для земельної ділянки в 392668 грн., а для житлового будинку - в 2378250 грн.

В позові до ОСОБА_6, ОСОБА_5 відмовити.

Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: