Справа № 336/5757/16-ц
Пр. № 2/336/1194/2017

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Пегушиній М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В позові зазначила, що з червня 2011 року по серпень 2015 року проживала разом з відповідачем однією сімєю. Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення шлюбних стосунків позивач разом з дітьми від першого шлюбу і ОСОБА_3 оселилася окремо від відповідача, але ніколи не чинила йому перешкод у спілкуванні з дитиною. Так було і в один з днів наприкінці вересня 2016 року, проте, коли ввечері цього дня позивач зявилася до житла відповідача з тим, щоб забрати дитину, його не виявилося вдома, а в телефонній розмові він повідомив, що хлопчика, який перебуває у його знайомої, він позивачу не віддасть. Позивач негайно звернулася до відділення поліції, але відповідач не відчинив двері і на виконання вимог поліцейських. З цього часу вона позбавлена можливості бачити сина, ОСОБА_2 категорично заперечує проти усякої можливості спілкування матері з дитиною. Але під час рідких зустрічей хлопчик виявляє прихильність до матері, не хоче розставатися з нею.

На підставі викладеного просить про задоволення позову, визначення місця помешкання дитини з матірю.

У судовому засіданні позивачка підтвердила викладені у заяві доводи. Пояснила, що протиправна заборона батька дитини на її побачення з сином завдає їй глибоких емоційних страждань, оскільки вона дуже любить дитину, її численні заклики до відповідача вирішити це питання за домовленістю, спроби переконати його у необхідності припинення такої поведінки результатів не принесли. Позивачка зазначає, що відповідач протиправно позбавив мати можливості спілкування з сином, що звелось до двох побачень за весь час розлуки з хлопчиком, які дозволив ОСОБА_2 Між тим вона має постійну роботу та стабільний заробіток, має статус приватного підприємця, позитивно характеризується за місцем проживання, має житло, хоча й орендоване, проте оснащене необхідними умовами для гармонійного розвитку дитини, її батько заповідав їй все належне йому майно, в тому числі і нерухомість, разом з нею проживають старші брат і сестра хлопчика, які дуже сумують без ОСОБА_3 і не розуміють, чому братик не проживає з ними, а за умови їхнього спільного проживання будуть надавати допомогу в організації догляду та утриманні дитини. Той факт, що мати та син більше півроку постійно не спілкуються, зумовлений самочинною поведінкою відповідача, який позбавив її усякої можливості бачити хлопчика. Оскільки позивачка є матірю дитини, вона дуже привязана до ОСОБА_3, а діти у малолітньому віці більш потребують спілкування саме з матірю, позивачка ніколи не нехтувала своїми обовязками щодо дитини, вважає, що проживання хлопчика з матірю максимально відповідатиме інтересам гармонійного духовного та фізичного розвитку дитини. Ступінь її страждань поглиблюють переживання з приводу того, що її дитині, яка проживає в новій сімї батька, навязують звернення як до мами до сторонньої жінки дружини відповідача, - за умови, що благополучна мати, яка випробовує почуття глибокої любові до сина, протиправно позбавлена можливості виховувати свою дитину.

Що стосується її точки зору на участь батька, вона ніколи не перешкоджала відповідачеві у здійсненні цього права, не обмежувала в тривалості побачень з сином, навпаки, всіляко сприяла відповідачеві, доки він не вдався до зловживання своїми правами і не залишив дитину проти волі матері у себе.

Представник позивачки підтримав доводи своєї довірительки. Просить про задоволення позову.

Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що після розлучення сторін син за домовленістю батьків хлопчик проводив багато часу з батьком. Восени 2016 року батьки стали до вирішення проблем зі здоровям дитини, яка страждає низкою уроджених та набутих захворювань. У звязку з цим вони почали готуватися до операції, яку було призначено на початок жовтня 2016 року. Так як результати аналізів дитини після перебування у матері погіршилися, батько під час чергового побачення з сином наприкінці вересня 2016 року вирішив залишити хлопчика до проведення хірургічного втручання у себе вдома з метою покращення його харчування та догляду, оскільки допуск до операції зумовлений необхідністю певних показань, які утворюють і результати аналізів. Між тим за час проживання з матірю протягом кількох днів дитина втрачала по два кілограми ваги, яку набирала, проживаючи з батьком. Позивач безтурботно ставилася до фізичного і емоційного розвитку дитини, дозволяючи собі зявлятися за дитиною двох-трирічного віку о 22-00-23-00 годині всупереч вимог до розпорядку дня малолітньої особи, постійно влаштовувала істерики, тим самим залякуючи хлопчика, який, за його власним зізнанням, не хоче жити з мамою, а бажає лише відвідувати її, почуваючи себе комфортно в умовах, які створив йому відповідач і його дружина.

Встановлений за зверненням позивача органом опіки та піклування графік побачень матері з сином вона сама ж і порушує, не зявляючись у встановлений час на побачення з ОСОБА_3. Якщо і зявляється в домівку відповідача, то лише задля того, щоб влаштувати скандал. Навіть не привітала сина з Новим роком. Така поведінка матері дитини справляє враження відсутності щирого потягу до дитини, а її вимоги, на думку відповідача, продиктовані бажанням наполягти на своєму, наповнені лише формальним змістом і носять характер самоцілі.

З огляду на викладене просить про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідач подав зустрічний позов про визначення місця проживання сина сторін з батьком дитини, навівши на його обґрунтування ті ж самі твердження і доводи, які використовував, заперечуючи проти первісного позову.

Представник відповідача підтримала вимоги свого довірителя.

Представник третьої особи суду пояснила, що висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з матірю ґрунтується на всебічному дослідженні умов проживання сторін, їхнього ставлення до дитини, взаємного потягу кожного з батьків і дитини.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, і не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь відповідача, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що сторони є батьками дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно із ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не прийшли до згоди, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору про місце проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан його здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою завадити розвитку дитини.

Дійшовши висновку про необхідність вирішення спору на користь позивачки, суд враховує зміст принципу шостого «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матірю.

Проживання малолітньої дитини, з матірю, на думку суду, максимальною мірою відповідає інтересам дитини, оскільки це зумовлено низкою обставин: біологічним звязком матері з дитиною ще до народження, більш якісним і турботливим доглядом за дитиною з боку жінки, більшою духовністю виховання, більш високим рівнем емоційної близькості між матірю та дитиною, необхідністю участі матері у вихованні дитини, існуючими традиціями в дитячому вихованні.

Задовольняючи позов, суд констатує наявність усіх обставин, які утворюють сприятливу обстановку для проживання дитини з позивачкою, а саме: вік матері, задовільний стан її здоровя, її соціальну зайнятість, наявність джерел доходів, позитивні характеристики з місця проживання (а. с. 30), які свідчать про належний рівень її емоційно-вольових якостей, її безумовну любов до дитини та потяг до поєднання з сином, задовільні побутові умови (а. с. 47), проживання матері з братом і сестрою ОСОБА_3, у звязку з чим суд вважає, що вони будуть надавати активну допомогу у вихованні та догляді за дитиною.

З зазначеним висновком суду логічно поєднується і письмовий висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради (а. с. 47-48), який є обовязковим при розгляді справ такої категорії, про доцільність проживання малолітньої дитини з матірю, належні умови для гармонійного розвитку хлопчика, пояснення представника третьої особи в судовому засіданні, що свідчать на користь проживання матері з дитиною.

На користь цього умовиводу суду свідчать і показання свідка ОСОБА_4, яка охарактеризувала позивача як турботливу мати, яка болісно переживає вимушену розлуку з сином.

На користь вказаного рішення суд враховує і дослідження спеціаліста-психолога, проведення якого призначено на підставі ухвали суду, про те, що дитина памятає мати, сестру, брата, емоційно позитивно до них ставиться, образ матері в свідомості дитини є приоритетним, а обмеження в спілкуванні з матірю є психотравмуючим для хлопчика (а. с. 138-143)

Таким чином, встановлені судом на підставі наданих сторонами фактичних даних обставини не містять тих виключних випадків, коли малолітню дитину треба розлучити з матірю, а таке розлучення, на думку суду, може бути зумовлене виключно інтересами дитини з метою запобігання негативного впливу на духовний, емоційний і фізичний розвиток дитини з боку матері.

При вирішенні спору суд бере до уваги ту обставину, що мати і син були позбавлені можливості постійно спілкуватися між собою більше півроку, але зміст наведеного судом дослідження свідчить про те, що дитина памятає мати, а почуття матері до дитини, намагання поновити контакт з нею, емоційно-вольові характеристики позивачки дають суду всі підстави вважати, що нею буде знайдений спосіб поновити добрі стосунки з дитиною, схилити її до себе без завдання шкоди емоційному благополуччю хлопчика.

При вирішенні спору суд враховує і показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 про недостатню увагу з боку матері до проблем зі здоровям дитини, її заглибленість на власних проблемах, проте вони не спростовують висновки суду про відсутність виключних обставин, за яких можна було б розлучити мати з сином за умови її послідовного потягу до повернення хлопчика.

Суд враховує досліджені в ході засідань фактичні дані, що свідчать про можливість проживання сина з батьком та про комфортні побутові умови в його оселі, його працевлаштованість, позитивні характеристики, між тим вважає при вирішенні спору віддати перевагу позивачці з вже наведених підстав.

В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Крім наведених доводів, суд переконаний, що проживання дитини хоча й в повній сімї, але таке, що поєднане з отриманням жіночої уваги не від матері, а від іншої жінки, може ґрунтуватися виключно на обопільній згоді батьків; за наявності ж спору суд віддає перевагу матері, яка сумлінно ставиться до виконання своїх обовязків і має переважне право на особисте виховання дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

У звязку з викладеним суд не приймає до уваги доводи відповідача за первісним позовом про забезпечення ним більш якісних медичних послуг як аргумент при вирішенні питання про місце проживання дитини, так як виконання батьками обовязку піклуватися про здоровя дитини жодним чином не може залежати від місця проживання дитини, а це піклування має бути безумовним і таким, що ґрунтується виключно на глибокому усвідомленні батьківських обовязків та не повинно мати ознак зловживання батьківськими правами.

За змістом ст. 153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обовязки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності.

Встановивши факт свідомого перешкоджання з боку відповідача у спілкуванні матері з сином, суд знаходить, що такі дії ОСОБА_2 не лише порушують право позивачки на виховання дитини та спілкування з нею і заважають їй у виконанні своїх батьківських обовязків, але й свідчать про нехтування права дитини на контактування з матірю, про зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.

З огляду на наведені міркування суд вважає, що за умови залишення дитини з батьком гарантоване законом право матері на участь у вихованні було б порушено і в подальшому, що поряд з іншими причинами не дає підстав для ухвалення рішення на користь відповідача.

Таким чином, всебічно та повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, керуючись інтересами гармонійного розвитку дитини, суд вважає за доцільне визначити її місце проживання з матірю.

Керуючись ст. ст. 141, 142, 150, 151, 153, 155, 157, 160, 161 СК України, ст. ст. 3, 10, 11, 59, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю ОСОБА_1.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В. Щаслива