Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня

2016 року,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що з 8 листопада 2002 року по 17 вересня

2013 року з ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний момент сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина не надає, у його вихованні та розвитку участі не приймає, є працездатним, приватним підприємцем і має можливість надавати таку допомогу.

Ураховуючи наведене, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 455 грн щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій формі в розмірі 1 455 грн щомісячно, починаючи з

11 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким зменшено розмір стягнутих з ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_3 аліментів 1 455 грн до 700 грн щомісячно. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині зміни розміру аліментів, в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Змінюючи розмір стягнутих місцевим судом з ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_3 аліментів, апеляційний суд виходив із матеріального становища платника аліментів і його можливість сплачувати аліменти в такому розмірі, оскільки він перевищує 50 % його доходів.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Пред'являючи позову, ОСОБА_3 посилалась на те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 17 вересня 2013 року шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано. Сторони проживають окремо. Малолітній син проживає з нею, перебуває на її утриманні. Відповідач не несе жодних фінансових затрат на утримання дитини та не сприяє його духовному розвитку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

До підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Мотивуючи рішення, апеляційний суд посилався на те, що

ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець і отримав дохід від підприємницької діяльності за 2015 рік в сумі 16 800 грн, що підтверджується довідкою Державної фіскальної служби України Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області. Доказів, які б спростовували зазначені суми доходу, у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою про апеляційне провадження.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд посилався на надану відповідачем інформацію з органів Державної фіскальної служби, яка стосується його доходів, як підприємця.

Проте, апеляційним судом не з'ясовано, чи отримує відповідач доходи від експлуатації комерційної нерухомості - магазину, який розташований по АДРЕСА_1, на що позивач посилалась в своїх запереченнях на апеляційну скаргу.

Крім того, судом апеляційної інстанції не дано належної правової оцінки запереченням позивача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу відносно того, що за відповідачем обліковується дві квартири, розташовані в

м. Павлоград Дніпропетровської області та житловий будинок земельною ділянкою в с. Богуслав Павлоградського району Дніпропетровської області.

Оскільки при вирішенні спору апеляційним судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

М.К. Гримич О.В. Кафідова І.М. Фаловська