Провадження № 2/344/1000/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року до 02.07.2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року до 02.07.2014 року мотивуючи тим, що 02.08.2014 року помер ОСОБА_3, який в 1996 році захворів та звернувся до неї з проханням допомогти йому вести господарство. Вона прала, готувала їжу, доглядала його. Коли йому ставало краще, він їхав і жив в монастирях. Шлюб вони укласти не могли, оскільки ОСОБА_3 перебував в духовному сані. В 2010 році з ним стався інсульт, внаслідок якого відбувся параліч рук та ніг. Вона доглядала за ним. Свою пенсію ОСОБА_3 клав на рахунок, а за її пенсію купляли продукти та проживали разом в одній квартирі та вели спільне господарство. Вона доглядала за ним, оскільки він перебував в безпорадному стані та не міг самостійно забезпечувати умови свого життя. Після смерті ОСОБА_3 вона звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, яка складалася із однокімнатної квартири №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську, де вони проживали з 1993 року до його смерті. Однак, нотаріус відмовив їй у звязку з тим, що між ними не зареєстровано шлюб. А тому рішенням суду від 03.04.2015 року за племінником ОСОБА_3 - ОСОБА_2 визнано право власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Оскільки, вона проживала однією сімєю із ОСОБА_3, то є спадкоємцем четвертої черги за законом. А тому, просить суд встановити факт її проживання з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 02.08.2014 року, в квартирі АДРЕСА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року до 02.07.2014 року.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та суду пояснила, що під час перебування ОСОБА_3 в м.Івано-Франківську проживала з ним у квартирі №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську, здійснювала за ним догляд, прибирала квартиру, прала його речі, сплачувала комунальні послуги та купляла продукти, тобто проживала з ОСОБА_3 однією сімєю, однак стосунків як чоловіка та дружини між ними не було, оскільки ОСОБА_3 був інок, тобто перебував в духовному сані. Так як вона спільно проживала з ОСОБА_3 однією сімєю більше пяти років, то вона є спадкоємцем четвертої черги за законом на зазначену квартиру після смерті ОСОБА_3 Просила позов задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог заперечила мотивуючи тим, що з 1979 року ОСОБА_3 працював садівником та проживав в різних монастирях як в Україні, так і в Росії. В 1999 році він прийняв постриг та став іноком. З жовтня 2010 року пережив кілька інсультів, за ним доглядали співробітники та прихожани монастирів, де він проживав. Один-два рази на рік приїжджав до Івано-Франківська, де йому допомагали ОСОБА_1 та священник з храму великомученика ОСОБА_4, який знаходиться біля м.Івано-Франківська. Однак ОСОБА_3 майже ввесь час проживав в Москві в Стрітенському монастирі, де за ним здійснювали догляд прихожани. Позивачка не проживала однією сімєю з ОСОБА_3, оскільки в силу свого духовного сану він не міг мати подружніх стосунків з жінкою, а лише здійснювала за ним догляд та доглядала його квартиру, як і інші прихожани. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.04.2015 року за відповідачем ОСОБА_2, який є рідним племінником ОСОБА_3, визнано право власності на квартиру №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 А тому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні 31.03.2017 року суду пояснила, що знає ОСОБА_1 20 років, яка є прихожанкою їх церкви, в якій інок ОСОБА_3 співав. Більшу частину часу він проживав в Росії, де працював садівником при монастирях, а в м.Івано-Франківську проживав 2-3 тижні на рік. Оскільки, ОСОБА_3 був монахом, то не мав права одружуватись і ОСОБА_1 з ним не проживала як подружжя, але вони дали один одному обітницю доглядати один одного до смерті. Хто оплачував похорон ОСОБА_3 та чи заповідав він комусь своє майно не знає. ОСОБА_1 проживала ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартирі її сина, а в квартирі, яка належала ОСОБА_3, вона проживала, коли останній приїжджав до Івано-Франківська, чула, що вона оплачувала комунальні послуги, купляла їжу та доглядала за ним та квартирою.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Згідно копії свідоцтва про народження серії ЛТ №750231 від 29.11.1955 року, ОСОБА_3 народився 09.05.1933 року, про що в книзі записів актів цивільного стану про народження зроблено відповідний запис за №50 (а.с. 5).

Як вбачається із копії Довідки до акта МСЕК серії 10 ААА №890899 від 20.07.2011 року та копії Довідки №485 Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні від 27.11.2014 року, ОСОБА_3 є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, після повторного ішемічного інсульту в лівій півкулі, набряку головного мозку, мозкової коми 02.07.2014 року помер (а.с. 7, 8).

Відповідно до копії актового запису про смерть №1017 від 02.07.2014 року ОСОБА_3 02.07.2014 року помер у віці 81 року (а.с. 55).

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло від 02.11.1993 року, виданого Агенством з приватизації державного житлового фонду, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності квартира №2, що знаходиться за адресою: вул.Пушкіна, 121А в м.Івано-Франківську (а.с. 59)

Згідно копії рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.04.2015 року визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, а саме квартиру №2 в будинку №121 А по вул.Чорновола (Пушкіна) в м.Івано-Франківську житловою площею 14,0 кв.м. загальною площею 26,1 кв.м., вартістю 134154 грн. (а.с. 52-53).

Як вбачається із копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36700599 від 23.04.2015 року ОСОБА_2 є власником квартири №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську. Підстава виникнення права власності: рішення Івано-Франківського міського суду від 03.04.2015 року (а.с. 61).

Відповідно до п.3.6 копії угоди страхування №5787 від 11.07.1995 року, укладеної між Акціонерним страховим товариством Довіря та ОСОБА_3 (названий далі Страхувальник), який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, у випадку смерті ОСОБА_6 вигодоприймачем по дійсній угоді є ОСОБА_2 (а.с. 57).

14.01.2015 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 надано відповідь №38/02-14/1 та повідомлено, що спадкування є як за законом, так і за заповітом, та розяснено, що прийняти її заяву про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 немає можливості, так як вона не відноситься до кола спадкоємців, передбачених ст.ст.1261-1266 ЦК України (а.с. 9).

Згідно поданої позивачкою копії товарного чеку №304 від 04.04.2002 року, придбано лічильник газу G66 22568 за 188,00 грн., однак не зазначено прізвище, імя та по-батькові покупця, а тому судом до уваги не береться.

Відповідно до копій квитанцій Ощадбанку та Укрпошти за період з 22.02.2011 року по 26.11.2013 року оплачено комунальні послуги за квартиру №2, що знаходиться за адресою: вул.Чорновола, 121А в м.Івано-Франківську та вказано платника ОСОБА_3 (а.с. 43-49).

Як вбачається із роздруківки з інтернет-сайту Православя.ru від 07.09.2014 року статті ОСОБА_7 монастирський садівник, з 1979 року ОСОБА_3 працював садівником та проживав в різних монастирях в Свято-Успенській ОСОБА_8, в Свято-Успенському Псково-Печерському монастирі, в Свято-Духовському монастирі м.Вільнюса, в Свято-Успенському Пюхтицькому монастирі та в інших обителях. В 1999 році він прийняв постриг та став іноком. З жовтня 2010 року пережив кілька інсультів, за ним доглядали співробітники та прихожани монастирів, де він проживав. Один-два рази на рік приїжджав до Івано-Франківська, де йому допомагали ОСОБА_1 та отець ОСОБА_9 з храму великомученика ОСОБА_5, який знаходиться біля м.Івано-Франківська. Однак ОСОБА_3 з 1996 року майже весь час проживав в Москві в Стрітенському чоловічому монастирі, де за ним здійснювали догляд прихожани (а.с. 65-76).

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК Україн на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Згідно ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 21 СК України встановлено, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як вбачається із позовної заяви, позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, маючи на меті визнання її спадкоємцем та зміну черговості одержання права спадкування, однак під час судового розгляду вимоги про визнання її спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 та зміну черговості спадкування за законом не заявляла. Крім того, рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.04.2015 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, а саме квартиру №2 в будинку №121 А по вул.Чорновола (Пушкіна) в м.Івано-Франківську.

Посилання позивачки на те, що вона оплачувала комунальні послуги, купляла продукти, тобто вела спільне господарство із ОСОБА_3 та проживала з ним однією сімєю є безпідставними, не обгрунтованими та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, оскільки згідно копій квитанцій Ощадбанку та Укрпошти по оплаті комунальних послуги за вищевказану квартиру за період з 22.02.2011 року по 26.11.2013 року, платником зазначено ОСОБА_3, а не позивачку ОСОБА_1 Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, позивачка ОСОБА_1 здійснювала догляд за ОСОБА_3 та доглядала за його квартирою, в числі інших прихожан церкви; ОСОБА_3 був іноком, тобто прийняв чернечий постриг та склав обітницю безшлюбності, тобто він не міг проживати однією сімєю із жінкою, а тому між ним та позивачкою ОСОБА_1 не могли скластися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, ст. 3,21,74 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 79, 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року до 02.07.2014 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Пастернак І.А.