Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Євтушенко О.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Чернівецької установи виконання покарань № 33 відділу Державної пенітенціарної служби України в Чернівецькій області про поновлення на роботі, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання внесення відомостей у трудову книжку та встановлення факту запрошення іншого працівника, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, який в процесі розгляду уточнив та просив поновити його на посаді юрисконсульта юридичної групи Чернівецької установи виконання покарань № 33 відділу Державної пенітенціарної служби України в Чернівецькій області, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2016 року до часу поновлення на роботі, зобов'язати відповідача внести відомості у трудову книжку про присвоєння 8 розряду, встановити факт запрошення іншого працівника та зобов'язати нарахувати середньомісячну заробітну плату на день отримання трудової книжки.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з травня 2016 року працював на посаді юрисконсульта юридичної групи Чернівецької установи виконання покарань відділу ДПтС України в Чернівецькій області.

03 червня 2016 року начальник сектору по роботі з персоналом ОСОБА_5 звернувся до нього щодо подання документів на проходження перевірки достовірності відомостей про застосування заборон, передбачених ст. 1 Закону України «Про очищення влади», на що позивачем було вказано про закінчення проходження такої перевірки за попереднім місцем роботи і заборон щодо перебування на службі в органах державної влади у останнього немає.

Позивач зазначає, що начальник сектору по роботі з персоналом ОСОБА_5 не взявши до уваги його пояснення і під психологічним та фізичним тиском примусив ОСОБА_4 написати заяву про звільнення за власним бажанням. В подальшому позивач відкликавши свою заяву протягом двотижневого строку намагався поновитись на роботі, в чому відповідачем було відмовлено та звільнено наказом № 42 о/с із займаної посади на підставі поданої заяви із 30 червня 2016 року.

Із урахуванням зазначеного, позивач проси задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 23 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій установлено, що наказом № 32 о/с від 24 травня 2016 року ОСОБА_4 призначено на посаду юрисконсульта юридичної групи Чернівецької установи виконання покарань (№33) відділу ДПтС України в Чернівецькій області та встановлення 8 тарифного розряду.

29 вересня 2016 року ОСОБА_4 було подано власноруч написану та підписану заяву до адміністрації установи з проханням звільнити за власним бажанням з органів державної кримінально-виконавчої служби України з 30 червня 2016 року.

Наказом №42 о/с «По особовому складу» від 30 червня 2016 року ОСОБА_4 звільнено з займаної посади за власним бажанням з 30 червня 2016 року.

Відповідно до акту № 137 від 30 червня 2016 року складеного комісією в складі начальника сектору по роботі з персоналом ОСОБА_5, старшого оперуповноваженого ОСОБА_6, начальника фінансового відділу головного бухгалтера ОСОБА_7, начальника медичної частини ОСОБА_8 вбачається, що в останній робочий день звільнення 30 червня 2016 року ОСОБА_4 від отримання розрахунку при звільнені та трудової книжки відмовився, наказ про звільнення було зачитано в голос.

Чернівецькою установою виконання покарань (№33) ОСОБА_4 за адресою його місця проживання надіслано повідомлення від 30 червня 2016 року № 33/5-2348 «Про необхідність отримання трудової книжки», надіслане 04 липня 2016 року згідно роздруківки електронного запиту з офіційного сайту ДП «Укрпошта».

01 липня 2016 року наказом по Чернівецькій установі виконання покарань (№33) №43 о/с було допущено до стажування нового працівника із подальшим призначенням на посаду юрисконсульта та призначено виконуючим обов'язки юрисконсульта іншого працівника установи.

07 липня2016 року на адресу установи надійшла заява ОСОБА_4 від 30 червня 2016 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та допущення до виконання посадових обов'язків, датована 30 червня 2016 року. Вказану заяву у рекомендованому відправленні № 937 було здано у відділення поштового зв'язку 05 липня 2016 року та вручено за довіреністю представнику установи 07 липня 2016 року і зареєстровано за вхідним №Д-36.

Згідно з наказом по установі № 197 «Про призначення та проведення службового розслідування»від 26 липня 2016 року, було призначено службове розслідування для з'ясування фактів викладених в заяві ОСОБА_4 від 25 липня 2016 року.

За висновком службового розслідування, затвердженого 28 липня 2016 року та відібраних пояснень заступника Начальника УВП з режиму і охорони та оперативної роботи ОСОБА_9, начальника медичної частини ОСОБА_8 встановлено відсутність морального і фізичного тиску під час написання заяви на звільнення ОСОБА_4 Письмовими поясненнями працівників канцелярії підтверджується бажання ОСОБА_4 звільнитись. Встановлено що факти викладені в заяві не підтвердились і порушень законодавства в діях працівників адміністрації установи не виявлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтовано висновку про те, що звільнення позивача з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України, відбулось з дотриманням роботодавцем вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_4 29 липня 2016 року було особисто подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням саме з 30 червня 2016 року, у день звільнення він відмовився від отримання трудової книжки, про що був складений акт.

Крім того, судами попередніх інстанцій зроблено правильні висновки щодо того, що твердження позивача про те, що заяву про своє звільнення за власним бажанням він написав під тиском свого безпосереднього керівника ОСОБА_5, не знайшли свого підтвердження та були спростовані висновком службового розслідування від 28 липня 2016 року, яким не знайдено підтверджень викладеним ОСОБА_4 обставинам звільнення через примушування.

Посилання ОСОБА_4 в касаційній скарзі на те, що заява про звільнення з визначеної дати не містить жодних посилань на підставу звільнення, передбачених ст. 38 КЗпП України, безпідставні, оскільки за змістом вказаної норми законодавець закріпив за працівником право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з обов'язком двотижневого попередження, а не з правом працівника двотижневого відпрацювання.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, тому касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
О.І. Євтушенко