АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №756755/2677/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10311/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

19 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - Сербін Т.І.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_3 про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 17 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просить ухвалу скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 17 грудня 2014 року у справі № 1923/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що заявника не було повідомлено про розгляд справи у третейському суді, у зв'язку з чим порушено її право на судовий захист та можливість надавати докази. Крім того, даний спір не підлягав розгляду третейським судом, оскільки не підсудний третейському суду.

Зазначила, що оскаржуване рішення третейського суду отримано нею 3 листопада 2015 року, із даною заявою заявник звернулась до суду 9 лютого 2016 року.

У зв'язку із викладеним, просила суд скасувати рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 17 грудня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Третейського суду при Асоціації Українських банків від 17 грудня 2014 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по Договору відновлювальної кредитної лінії № 06-10/177 від 4 вересня 2007 року у сумі 2966110,34 коп., заборгованість по Договору № 410/80/08-Пі від 24 квітня 2008 року в сумі 448494,74 коп. Вирішено питання щодо стягнення третейського збору.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 389-1 ЦПК України, сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 пропустила строк, встановлений ч. 1-2 ст. 389-1 ЦПК України і заявником не надано заяву про поновлення строку для звернення із заявою про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 17 грудня 2014 року

Проте з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитися не можна з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи у третейському суді відбувся за відсутності заявника ОСОБА_3, рішення третейського суду заявник отримала лише 3 листопада 2015 року, із заявою про скасування рішення третейського суду звернулася 29 січня 2016 року, тобто, протягом трьох місяців з дня, коли вона фактично отримала рішення третейського суду та реальну можливість його оскарження.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 11 березня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про поновлення строку на звернення до суду із заявою про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 17 грудня 2014 року (а.с. 21-22).

Проте, суд першої інстанції на вищезазначене уваги не звернув, не врахував, що заявника не було повідомлено про розгляд справи у третейському суді, а рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 17 грудня 2014 року вона отримала лише 3 листопада 2015 року, тобто майже через рік після його ухвалення, не вирішив питання по заяві про поновлення строку на оскарження рішення, та постановив ухвалу про залишення без розгляду заяви ОСОБА_3 про скасування рішення третейського суду.

Крім того, відповідно до ст. 389-4 ЦПК України, про час і місце розгляду справи повідомляються особи, які беруть участь у справі. Неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції у порушення вимог ст.. 389-4 не повідомлено сторін про розгляд заяви ОСОБА_3 30 червня 2016 року, чим порушено порядок розгляду заяви, у зв'язку із чим колегія суддів вважає, що ухвала суд підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303,307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді