У Х В А Л А

2 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року в справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа − Державна служба України з надзвичайних ситуацій, про виселення,

в с т а н о в и л а :

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, позовні вимоги Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі − ГУ ДСНС України у м. Києві) задовольнив: виселив ОСОБА_4, ОСОБА_5 із жилого приміщення АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення, вирішив питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилила, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року залишила без змін.

У травні 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 127−129 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На підтвердження своїх вимог заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року, 12 серпня 2015 року, 20 липня 2016 року, а також на постанови Верховного Суду України від 24 червня 2015 року, 27 січня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з наявності правових підстав для виселення відповідачів, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проходили службу в ГУ ДСНС України у м. Києві, якому належить гуртожиток, не отримували ордера на вселення, не укладали договору оренди (найму) на проживання. Суд також дійшов висновку про те, що в 2005 році відповідачі фактично вселилися до спірного жилого приміщення за усною домовленістю, всупереч житловому законодавству, з порушенням встановленого порядку надання житлового приміщення з відповідним цільовим призначенням для працівників пожежної охорони, а належних доказів на підтвердження правомірності надання їм жилого приміщення не надали. При цьому суди установили, що: будинок АДРЕСА_1 є будівлею пожежного депо з наявними 22 житловими приміщеннями для тимчасового проживання працівників депо та з 9 грудня 2014 року зареєстрований як гуртожиток і не має статусу службового житла; згідно з указом Президента України від 7 травня 2005 року ОСОБА_4 працював заступником міністра України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, а 7 листопада 2005 року звільнений із зазначеної посади з припиненням при цьому проходження служби в системі міністерства; відповідач ОСОБА_4 був знятий з квартирного обліку при апараті ДСНС України як такий, що поліпшив житлові умови і має у власності житло в м. Києві.

Ухвали від 15 жовтня 2014 року, 12 серпня 2015 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Наданою для порівняння ухвалою від 20 липня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні вимог про виселення відповідачів, оскільки останні вселилися в спірну кімнату як члени сім᾽ї військовослужбовця; були зареєстровані за адресою будинку, в якому проживають з 1994 року; на час їх вселення будинок не мав статусу гуртожитку, а використовувався як військове майно Міністерства оборони України, кімнати в якому надавались для заселення військовослужбовців, що потребували покращення житлових умов на підставі розпорядження командира військової частини.

У справі, в якій постановлено зазначену ухвалу, та у справі, про перегляд якої подано заяву, наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (№ 6-191цс15) міститься висновок про те, що згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, крім зазначених у частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

У постанові від 27 січня 2016 року (№ 6-2913цс15) Верховний Суд України сформував висновок щодо застосування статей 256, 257, 267 ЦК України до правовідносин про виселення зі службового приміщення особи, яка вселилася до жилого приміщення на підставі виданого їй ордера та перебуває у трудових відносинах з позивачем.

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявник, не суперечить правовим висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України, оскільки в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року та у справах, за результатами перегляду яких Верховним Судом України прийняті надані для порівняння постанови, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа − Державна служба України з надзвичайних ситуацій, про виселення за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М.Сімоненко