Провадження №22-ц/784/2178/17
Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 31 серпня 2017 року, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 та універсальна товарна біржа «Ріко-Альянс» про визнання договору дійсним та визначення часток у праві власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 пред'явила зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

23 листопада 2000 року вона та її батько ОСОБА_8 уклали із відповідачами договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був зареєстрований УТБ «РіКо-Альянс», про що зроблено запис у Журналі реєстрації біржових угод №4-118.

Сторони погодили між собою всі істотні умови договору, відбулася передача грошей, але відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення угоди, вважаючи достатнім її реєстрацію на товарній біржі.

Відповідачі звільнили житло. Протягом 17 років ніяких спорів щодо цієї квартири не було.

ОСОБА_3 зазначала, що право спільної сумісної власності за нею та ОСОБА_8 зареєстровано 29 листопада 2000 року комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», про що зроблено запис у реєстрі №16009.

ОСОБА_8 вселився у вказану квартиру та проживав там до 13 серпня 2016 року, яке є датою його смерті.

Спадкоємцями ОСОБА_9 є позивач та третя особа по справі ОСОБА_5, яка була дружиною спадкодавця.

Позивачка зазначала, що після смерті її батька, який був однією із сторін вищезазначеного договору, нотаріальне посвідчення угоди є неможливим, а тому відповідно до ст.47 ЦК України 1963 р. та розяснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» договір підлягає визнанню дійсним у судовому порядку.

Посилаючись на зазначені обставини, що перешкоджають їй оформити спадщину, ОСОБА_3 просила визнати вищевказаний договір купівлі-продажу квартири дійсним та визначити, що вказана квартира належала їй та ОСОБА_9 в рівних частках, тобто по ?.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 31 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що він є безпідставним.

Однак, з таким висновком суду неможна погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст.153, 224 ЦК України (в редакції 1963 р.), чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 р.) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

Відповідно до ст.47 ЦК України (в редакції 1963 р.) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» розяснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 р. №121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 р. за №399/2839, державну реєстрацію права власності на обєкти нерухомого майна, серед іншого, на підставі договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею, здійснюють державні комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації.

Згідно з ст.17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р. майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до розяснень, даних Верховним Судом України у п.5 постанови Пленуму №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними.

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2000 року ОСОБА_3 та її батько ОСОБА_8 (покупці) з однієї сторони та ОСОБА_7 і ОСОБА_6 (продавці) з другої сторони уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був зареєстрований Універсальною товарною біржею «РіКо-Альянс» в Журналі реєстрації біржових угод за реєстром №4-118.

Вказана квартира належала ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 листопада 2000 р. Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

29 листопада 2000 року зазначена квартира на праві власності зареєстрована Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 та ОСОБА_8, про що вчинено у Реєстрову книгу №90 реєстраційний напис №16009.

13 серпня 2016 року ОСОБА_8 помер.

22 вересня 2016 року Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після його смерті.

З урахуванням викладених обставин, положень законодавства, приймаючи до уваги що на сьогоднішній час втрачена можливість нотаріального посвідчення договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору і вони виконані повністю, колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання договору дійсним згідно з ч.2 ст.47 ЦК України 1963 р. та визначення часток ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у праві власності на квартиру, які становлять по ? частині за кожним.

За такого, на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 31 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання договору дійсним та визначення часток у праві власності задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений 23 листопада 2000 року між продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з однієї сторони та покупцями ОСОБА_3 та ОСОБА_8 з другої сторони, який був зареєстрований Універсальною товарною біржею «РіКо-Альянс» в Журналі реєстрації біржових угод за реєстром №4-118.

Визначити, що частки ОСОБА_8, який помер 13 серпня 2016 року, та ОСОБА_3 в спільній власності на квартиру АДРЕСА_3, становлять по 1/2 частині за кожним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Головуючий: Судді: