Ухвала іменем україни
11 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М.,
суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання припиненими правовідносин поруки та договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 липня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (надалі - АКІБ «Укрсиббанк») та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 50 000 дол. США. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із нею, позивачем, договір поруки. У подальшому банк з боржником неодноразово вносили зміни до кредитного договору шляхом підписання додаткових угод, якими було збільшено обсяг її відповідальності.

Крім того, 31 липня 2007 року з метою забезпечення виконання основного зобов'язання ОСОБА_7, між банком, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки.

Вказує про те, що починаючи з 31 березня 2008 року банк нараховує заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 % річних, замість 13,5 % як передбачено кредитним договором. Вона як поручитель не давала згоди на укладення додаткових угод, які збільшили обсяг її відповідальності, та на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України просила визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що про порушене право внесенням змін до основного договору без згоди поручителя позивачка дізналася 30 липня 2009 року, тобто з моменту підписання додаткової угоди, а із позовом до суду звернулася 10 грудня 2013 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що строк виконання основного зобов'язання не настав, тому підстави для визнання договору поруки припиненим відсутні.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 30 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 50 тис. доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_6 договір поруки.

У подальшому банк та ОСОБА_7 неодноразово вносили зміни до кредитного договору шляхом підписання додаткових угод.

Пред'являючи позов, ОСОБА_6 посилалась на те, що вона як поручитель не давала згоди на укладення вказаних додаткових угод, які збільшили обсяг її відповідальності як поручителя.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212- 214, 303 ЦПК України факт збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди не перевірив, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки згідно зі ст. 559 ЦК України порука припиняється автоматично (за наявності умов), а при наявності спору припиненим визнається не порука, а договір поруки, що відповідає визначеним ст. 16 ЦК України способом судового захисту (п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», постанови Верховного Суду України № 6-69цс11, № 6-18цс11, № 6-20цс11, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України).

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, порука за правилами ч. 1 ст. 559 ЦК України припиняється у день внесення змін до основного договору без згоди поручителя, якщо ці зміни збільшують обсяг його відповідальності, а звернення поручителя до суду із позовом про припинення договору поруки є його правом для підтвердження факту, що вже відбувся, і до цих вимог строк позовної давності не застосовується.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-170цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, а також не перевірив, чи було збільшено обсяг відповідальності поручителя без її згоди. Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович