Справа № 363/402/16-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/3923/17 Доповідач у 2 інстанції Данілов О. М.
Категорія 35 02.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

02 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Ігнатченко Н.В.,

за участю секретаря Волошина В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 лютого 2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71P №АІ 1545 ВН автоколони №3 транспортного департаменту Гаврилівського птахівничого комплексу.

Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясо продукції), згідно видаткових (товарно-транспортних накладних та актів прийому-передачі).

01 лютого 2011 року між позивачем та ОСОБА_2 були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за №23-В та №23-Е.

25 квітня 2012 року ОСОБА_2 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № НОМЕР_1 автоколони №2 цього ж департаменту та доручено, за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, і переукладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №290-В від 25 квітня 2012 року і №290-Е від 25 квітня 2012 року.

17 вересня 2012 року ОСОБА_2 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № НОМЕР_2 цієї ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

22 січня 2013 року ОСОБА_2 було переведено водієм автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA № НОМЕР_3 цієї ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

01 лютого 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 було переукладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за №100-В та №100-Е.

Відповідно до вищезазначених договорів ОСОБА_2 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Протягом всієї роботи ОСОБА_2 на посаді водія-експедитора автоколони №2 транспортного департаменту, ОСОБА_2 неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясо продукцію, для доставки її в пункт призначення, але під час передачі продукції контрагентам позивача, виявилася її нестача, сам факт і розмір якої був підтверджений складеними відповідно до кожної нестачі актами прийому-передачі та/або Актами про розбіжності.

Оскільки ОСОБА_2 не виконав належним чином покладені на нього обов'язки, внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків.

Наказом від 09 лютого 2015 року за №117 КА/к-з ОСОБА_2 був звільнений за власним бажанням.

Станом на день подання позову до суду з ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості утримано 1399 грн. 88 коп.

Добровільно ОСОБА_2 відшкодувати шкоду не погоджується, а тому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» майнову шкоду у розмірі 3990 грн. 17 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Комплекс Агромарс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Комплекс Агромарс».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що днем виявлення позивачем шкоди підприємству з вини відповідача в сумі 3990 грн. 17 коп. є день звільнення 09 лютого 2015 року останнього. Вказаний розмір заборгованості також було відображено в обхідному листі відповідача.

Зважаючи на той факт, що під час роботи відповідача на посаді водія-експедитора з його вини постійно виникали нестачі м'ясо продукції, яка була передана йому в процесі виконання трудових обов'язків, позивач проводив утримання із заробітної плати відповідача в розмірі що не перевищував 20%.

Враховуючи те, що розмір відрахувань із заробітної плати відповідача не покривав збитків завданих останнім, позивачу про остаточну (невідшкодовану) суму збитків завданих товариству відповідачем, з урахуванням проведених утримань, стало відомо саме в день звільнення, а тому апелянт вважає, що строк позовної давності по стягненню матеріальної шкоди заподіяної відповідачем позивачу в сумі 3990 грн. 17 коп. не прострочений, а починає свій перебіг з дати звільнення 09 лютого 2015 року - дня виявлення шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Комплекс Агромарс» задоволено і стягнуто на його користь з ОСОБА_2 завдану майнову шкоду у розмірі 3990 грн. 17 коп. та 2893 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року, скасовано рішення апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

При цьому, суд касаційної інстанції навів мотиви, з яких було скасовано рішення апеляційного суду, а саме те, що останній не з'ясував, які міри були вжиті керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі продукції, чи відбирались у відповідача пояснення з приводу складених майже на протязі року актів по факту нестачі продукції та які конкретні умови товариство створило для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, що передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Крім того, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При новому розгляді, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу №99 КА/к-п від 01 лютого 2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу, на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71 Р№ НОМЕР_4 автоколони №3 транспортного департаменту. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_2 було покладено обов'язки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

Того ж дня відповідача з даним наказом було ознайомлено, про що свідчить його підпис (а.с. 13, Т. 1).

01 лютого 2011 року з ОСОБА_2 було укладено договори про повну матеріальну відповідальність за №№23-В, 23-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобіля та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 14-15, Т. 1).

Під час виконання своїх трудових обов'язків було виявлено нестачу підзвітного товару (м'ясопродукції), що відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, складає 5390 грн. 05 коп.

Відповідно до наказу за №201 КА/к-п від 25 квітня 2012 року ОСОБА_2 був переведений на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № НОМЕР_1 автоколони №2 цього ж департаменту. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_2 було покладено обов'язки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 16, Т. 1).

25 квітня 2012 року з ОСОБА_2 було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№290-В, 290-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобіля та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 17-18 Т. 1).

Відповідно до наказу за №421 КА/к-п-д від 17 вересня 2012 року ОСОБА_2 був переведений на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № НОМЕР_2 цієї ж автоколони. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_2 було покладено обов'язки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 19, Т. 1).

Відповідно до наказу за №81 КА/к-п-д від 22 січня 2013 року ОСОБА_2 був переведений водієм автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA № НОМЕР_3 цієї ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора (а.с. 20, Т. 1).

01 лютого 2014 року з ОСОБА_2 було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№100-В, 100-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобіля та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 21-22, Т. 1).

Наказом від 09 лютого 2015 року за №117 КА/к-з ОСОБА_2 був звільнений з посади водія автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA № НОМЕР_3 автоколони №2 автотранспортного парку за власним бажанням (а.с. 23, Т. 1).

Згідно розрахунків позивача від 01 липня 2016 року заборгованість по збиткам, спричиненим ОСОБА_2 філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» за період з 21 квітня 2014 року по 25 січня 2015 року складає 5390 грн. 05 коп. (а.с. 168, Т. 2), що складається з суми збитків через нестачу м'ясо продукції. При цьому, станом на день подання позову з ОСОБА_2 було утримано в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості 1399 грн. 88 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що як і розмір нестачі, так і винні, протиправні дії відповідача, що мали цього призвести, як обов'язкові умови покладання на працівника матеріальної відповідальності позивачем не були доведені.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлено, що сторони з 01 лютого 2011 року до 09 лютого 2015 року перебували у трудових відносинах. З ОСОБА_2 було укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Під час виконання відповідачем своїх трудових обов'язків було виявлено нестачу підзвітного товару (м'ясо продукції), внаслідок чого товариству завдано збитки, розмір яких відповідно до розрахунку за період з 21 квітня 2014 року по 25 січня 2015 року склав 5390 грн. 05 коп.

Акти приймання-передачі продукції контрагентами (акти про розбіжності) за період з 21 квітня 2014 року по 25 січня 2015 року після доставки продукції були передані ТОВ «Комплекс Агромарс», після чого протягом 2014-2015 років видано ряд наказів про відшкодування збитків, останній з яких виданий 31 січня 2015 року.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Крім того, у абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам роз'яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві ( ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що такі дії ОСОБА_2 як несвоєчасне повідомлення керівництва про всі обставини, які могли загрожувати збереженню ввірених йому матеріальних цінностей, спричинили нестачу, про що є відповідні акти приймання-передачі продукції за період роботи відповідача на підприємстві з квітня 2014 року до січня 2015 року.

Колегія суддів при новому розгляді апеляційної скарги з'ясувала, що від ОСОБА_2 пояснення керівництвом підприємства щодо причини виникнення втрат м'ясо продукції не відбирались. Доказів, що він протягом року відмовлявся ознайомлюватись із наказами про відшкодування ним збитків, матеріали справи не містять. Ті акти, на які посилається позивач як на доказ, що ОСОБА_2 відмовився ознайомлюватись із наказом, судова колегія оцінює критично, оскільки протягом десяти місяців роботодавець видавав накази щодо працівника і жодного разу працівник із наказами не ознайомився. Даних про те, що ці накази виконувались і із заробітної плати працівника проводились відрахування матеріали справи також не містять. Ці обставини ставлять під сумнів своєчасність дій позивача щодо виявлення цих порушень, вчасного реагування на них відповідно до вимог трудового законодавства, відбирання від працівника пояснень, перевірки наявності умов для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей і вже після цього притягнення до відповідальності.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів, що ним створені умови для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей, а тому не доведена вина працівника в їх частковій втраті, а отже відсутня підстава для відшкодування понесеної підприємством шкоди.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

З урахуванням наведеного суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий __________ О.М. Данілов

Судді __________ Ю.О. Матвієнко

__________ Н.В. Ігнатченко