Ухвала

іменем україни

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна середня загальноосвітня школа № 5», третя особа - Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, про встановлення наявності трудових відносин, зобов'язати вчинити дії, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила встановити наявність трудових відносин між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» (далі - ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5») на момент нещасного випадку, що стався з нею 29 вересня 2014 року у приміщенні ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5», зобов'язати відповідача подати до Територіального управління Держгірпромнагляду у Дніпропетровській області повідомлення про нещасний випадок, що стався з нею 29 вересня 2014 року у приміщенні вищезазначеної школи на перерві після проведеного уроку, прийняти рішення щодо призначення перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області діяльності ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» щодо дотримання вимог КЗпП України, прийняти рішення про призначення перевірки Територіальним управлінням Держгірпромнагляду у Дніпропетровській області діяльності ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» щодо дотримання вимог законодавства про охорону праці.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що наприкінці серпня 2014 року директор ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» запросила її на роботу за сумісництвом викладачем музики цієї школи, на що вона дала згоду і, починаючи з 01 вересня 2014 року, у дні, вільні від своєї основної роботи, провела 65 уроків. При цьому, письмового трудового договору відповідно до вимог Кодексу Законів про працю України, з нею укладено не було.

29 вересня 2014 року, знаходячись у приміщенні ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5, на перерві після проведеного уроку, впала на мокрій після миття кахельній підлозі біля конференц-зали, у результаті чого отримала закритий перелом зі зміщенням лівої стегнової кістки та була доставлена до лікарні.

01 жовтня 2014 року вона була прооперована та знаходилась на посттравматичному реабілітаційному лікуванні до 05 травня 2015 року.

За результатами отриманої травми їй встановлена третя група інвалідності.

На порушення п. 37 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, директор ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5», де стався нещасний випадок, що спричинив тяжкі наслідки під час виконання трудових обов'язків, до територіального органу Держгірпромнагляду за місцезнаходженням підприємства до цього часу не надала і відмовляється надавати повідомлення про нещасний випадок з мотивів відсутності між школою та нею трудових відносин, посилаючись на те, що вона (позивачка) перебувала у школі з метою виконання разового доручення за усною домовленістю.

Посилаючись на вказані вище обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» на час нещасного випадку, що стався з нею 29 вересня 2014 року, у приміщенні ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5». У задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача подати повідомлення про нещасний випадок, призначення перевірок, відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працює штатним викладачем музики у дитячій музикальній школі № 10 у м. Дніпропетровську.

З 01 вересня 2014 року позивачка викладала у ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» уроки фортепіано у дні, вільні від основної роботи. При цьому письмового трудового договору відповідно до вимог КЗпП України з нею укладено не було.

29 вересня 2014 року, знаходячись у приміщенні школи № 5, на перерві після проведеного уроку, підсковзнувшись на мокрій після миття кахельній підлозі біля конференц-зали школи, впала та отримала травму -закритий перелом із зміщенням лівої стегнової кістки, у зв'язку із чим була доставлена до Дніпропетровської шостої міської клінічної лікарні й 01 жовтня 2014 року прооперована.

За результатами отриманої травми 05 травня 2015 року їй встановлена третя група інвалідності.

04 грудня 2014 року позивачка звернулась із заявою до Територіального управління Держгірпромнагляду у Дніпропетровській області з повідомленням про нещасний випадок при вищезазначених обставинах та про те, що керівництво приватної школи № 5 відмовляється проводити розслідування нещасного випадку.

На запит Територіального Управління Держгірпромнагляду у Дніпропетровській області територіальною Державною Інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області була надана відповідь від 15 грудня 2014 року, з якої вбачається, що за наслідками проведеного у межах повноважень Державної Інспекції з питань праці у Дніпропетровській області аналізу наданих документів, а також актів законодавства України було встановлено наступне: відносини між ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» та ОСОБА_3 не укладались, про що свідчать пояснення директора зазначеної школи ОСОБА_4, яка зазначила, що ОСОБА_3 перебувала у приватній школі № 5 з метою виконання разового доручення за усною домовленістю.

Листом від 18 березня 2015 року ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» повідомила Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки України Територіальне управління Держгіпромнагляду у Дніпропетровській області про те, що ОСОБА_3 не є працівником школи, заявки від неї з проханням про розслідування нещасного випадку не надходило, ОСОБА_3 знаходилася на території школи у власних справах.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 довела факт перебування у трудових відносинах із ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5».

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Основною ознакою трудових відносин є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що, що нещасний випадок із нею стався при виконанні трудових обов'язків, оскільки з 01 вересня 2014 року вона перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» та працювала за сумісництвом викладачем фортепіано.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вирішуючи спір не встановив факту прийняття позивачки на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою та з відповідною оплатою її праці, не встановив факту роз'яснення працівникові його прав і обов'язків та про інформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Крім того, відповідач не надав доказів, а суд не встановив того, що за трудовим договором працівник має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства, де він працює, дотримуватися трудової дисципліни (ст. ст. 139-152 КЗпП України), на роботодавця покладається низка обов'язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору.

Наведеного також не врахував і апеляційний суд та дійшов передчасного висновку про те, що між сторонами існували трудові правовідносини, оскільки на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності та передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Так, пославшись у своєму рішенні на те, що з 01 вересня 2014 року за запрошенням директора школи № 5 позивачка працювала у даній школі за сумісництвом викладачем фортепіано цієї школи у дні, вільні від основної роботи, де провела 65 уроків, суд не спростував доводи відповідача про те, що в учбовому плані відсутній такий предмет як «фортепіано».

На порушення вимог ст. 214 ЦПК України апеляційний суд не встановив, ким фактично працювала позивачка - викладачем музики, викладачем фортепіано чи викладачем музичної студії у приватній школі № 5, та яку кількість уроків позивачка проводила - 65, як зазначив суд, чи 32 уроки, як вказувала позивачка ( по 8 уроків на тиждень).

Не зазначив суд і фактичного періоду часу та в якому році позивачка викладала фортепіано у приватній школі № 5 і за яких обставин, оскільки остання зазначала про те, що вона тривалий час (кілька років) займалась з окремими учнями.

Крім того, робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 та спільним наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43.

У зазначеному вище наказі визначено, що під час прийняття на роботу працівника-сумісника та оформлення з ним трудових відносин обидві сторони (власник або уповноважений ним орган) та працівник насамперед повинні визначити режим роботи за сумісництвом та порядок оплати праці. Однією з найважливіших умов роботи за сумісництвом є наявність вакантної посади (професії).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що у штатному розкладі (а. с. 131-132) взагалі відсутні посади викладача фортепіано, а посади викладачів музики повністю зайняті іншими особами.

Вказаним доводам апеляційний суд ніякої оцінки не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Так, відхиляючи докази, надані відповідачем, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позивачка не надала доказів на підтвердження свого позову, зокрема доказів отримання заробітної плати у відповідача та її розмір, яку кількість уроків вона провела та який період часу працювала, та не врахував вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.

Пославшись на розрахункові записки директора школи № 5 щодо видачі заробітної плати, суд не звернув увагу на те, що вони не відповідають вимогам бухгалтерського обліку платіжних документів, не містять вказівки на належність їх до школи, у них відсутня підпис директора, вони ніким не затверджені.

Крім того, посилаючись як на доказ наявності трудових відносин позивачки зі школою № 5, на покази свідків позивачки, суд не звернув увагу та не усунув розбіжностей у цих показах.

Як вбачається з матеріалів справи нещасний випадок із позивачкою стався 29 вересня 2014 року, із позовом про захист своїх порушених прав вона звернулася до суду 31 серпня 2015 року.

На порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не перевірив, чи дотриманий позивачкою встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення в оскарженій частині не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик