Справа № 415/5004/16-ц
Провадження № 4-с/415/12/17
У Х В А Л А

22.06.17 р. м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Фастовця В.М.,

при секретарі Гавриленко В.В.,

з участю представників

скаржника ОСОБА_1,

субєкта оскарження ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 до державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними і зобовязання до проведення перерахунку заборгованості та визнання неправомірною і скасування постанови від 29 серпня 2016 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, -

В С Т А Н О В И В:

Представник скаржника звернувся до суду зі скаргою, в якій після збільшення вимог (а.с.171) просив визнати дії держвиконавця щодо обчислення заборгованості по сплаті аліментів скаржнику, виходячи із середньої заробітної плати працівника для данної місцевості непрвомірнимим та зобовязати здійснити перерахунок розміру заборгованості; визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області ОСОБА_4 від 29.08.2016 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

В обґрунтування вимог послався на те, що згідно з постановою про арешт майна, підставою для її винесення було те, що в провадженні виконавчої служби є виконавче провадження та рішення суду на даний час боржником не виконано без поважних причин. Також, оскаржуваною постановою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить скаржнику на праві приватної власності. Але держвиконавцем не було здійснено належних виконавчих дій, направлених на примусове виконання рішення суду. Держвиконавцем не зазначено в своїй постанові, які ще були здійсненні ним виконавчі дії, направлені на виконання рішення суду, окрім зазначення, що воно не виконано - чи викликався боржник до відділу ДВС, чи були вчиненні заходи щодо приводу боржника через ОВС, чи було відібрано від боржника будь-які усні чи письмові пояснення з приводу невиконання ним рішення суду та інше. Вважає, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова державного виконавця підлягає скасуванню, і є такою, що порушує права та інтереси скаржника на вільне володіння користування та розпорядження його майном, яким є зокрема 1/2 частка квартири, що належить скаржнику. Вказує, що державний виконавець, наклавши арешт на рухоме і нерухоме майно, не мав та не має на меті реалізовувати їх, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу та не встановив строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна. Актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст. ст. 50, 55 Закону України «Про виконавче провадження», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження мана для його вилучення та подальшої реалізації, а тому державний виконавець зобов'язаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення. Зазначає, що законодавством передбачено відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника, яким встановлено, що стягнення за виконавчим документом в першу чергу звертається на кошти, а у випадку відсутності грошових коштів, звертається стягнення на інше майно, при цьому боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, і як наслідок державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації. Однак, державний виконавець, наклавши арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника, попередньо не надав можливість визначити боржнику на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення. Згідно даних, які були надані державним виконавцем, сума заборгованості з 2010 року по сьогоднішній день складає 5000,00 гривень, а сама заборгованість утворилася тільки після квітня 2015 року. Але в той же час, арешт може бути накладений лише в межах суми стягнення, яка складає 5000,00 гривень, а арешт який був накладений державним виконавцем на нерухоме майно, тобто 1/2 його частину, що знаходиться за адресою: м. Привілля, Луганська обл., вул. Ломоносова, 1а/75, як випливає з п. 1 оскаржуваної постанови держвиконавця. Дійсна вартість квартири, що знаходиться за адресою: м. Привілля, Луганська обл., вул. Ломоносова, 1а/75 на сьогоднішній день складає приблизно 170000,00 гривень, а вартість частки цієї квартири в розмірі 1/2, що належить скаржнику, становить приблизно 85000,00 гривень, що в значну кількість разів перевищує суму заборгованості по аліментах, яка складає 5000,00 гривень. Тому, накладання державним виконавцем арешту на все рухоме і нерухоме майно, яка значно перевищує заборгованість по аліментам, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт та оголошення заборони на їх відчуження суперечить вимогам ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», якою чітко передбачено, що арешт може бути накладено лише в межах суми стягнення. Вказує, що стягнення аліментів упродовж 2010-2015 років здійснювалося із заробітної плати скаржника, оскільки останній працював на ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля» та був звільнений за власним бажанням 29 квітня 2015 року. Тобто протягом 2010-2015 років, скаржник мав можливість сплачувати аліменти в розмірі, визначеному виконавчим листом, але звільнившись у останнього виникло скрутне матеріальне становище. На сьогодні скаржник перебуває в пошуках нової роботи, але враховуючи, що в місті Лисичанську Луганської області проводилася антитерористична операція, існують реальні та об'єктивні складнощі в працевлаштуванні. Але, не зважаючи на те, що скаржник, починаючи з кінця квітня місяця 2015 року був безробітним, останній все одно продовжував виконувати свої обов'язки по утриманню дитини, і продовжував сплачувати аліменти, про що можуть свідчити додані до скарги квитанції

Таким чином, скаржник має незначні та мінливі доходи, з яких здійснює відрахування аліментів на користь дитини майже кожного місяця. Звертає увагу на те, що за приписами частини 1 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Крім того, необхідно враховувати, що статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», передбачено, що у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення встановлено у наступному розмірі: для дітей віком - від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривень, з 1 грудня - 1637 гривень, а тому враховуючи приписи Сімейного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», Скаржник сплачує (враховуючи його майновий стан) не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить для сина ІНФОРМАЦІЯ_1 459,30 грн.. Таким чином, державним виконавцем не було встановлено факт ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх зобов'язань, адже щоб накладання арешту відповідало своїй меті та було обґрунтованим, а така підстава як «невиконання рішення суду без поважних причин» була правомірною та реальною (дійсною) необхідно встановити саме під час здійснення виконавчих дій у всіх їх сукупності. Вказує, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості, які б свідчили про ухилення скаржника від виконання обов'язків, тобто не міститься жодних доказів на підтвердження того, що державним виконавцем здійснювався будь-які виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, скаржником здійснювались перешкоди у проведенні виконавчих дій та відмови у виконанні рішення суду. Вважає, що державним виконавцем не підтверджено необхідності накладання арешту. Звертає увагу на те, що особа, яка має не виконанні зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Представник скаржника в судовому засіданні скаргу та викладене в ній і додаткових письмових поясненнях та відзиві підтримав.

Представник субєкта оскарження усно та письмово заперечувала проти скарги, зазначивши, що 27.05.2010 року надійшла заява стягувача про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-3301 від 25.05.2010 року, виданим Лисичанським міським судом про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.04.2010 року і до повноліття дитини. 27.05.2010 року державним виконавцем на підставі ст.ст. 3, 18, 24 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надіслано її сторонам до відома. 02.06.2010 року державним виконавцем було направлено розпорядження до Шахти ім. Г.Г.Капустіна, де боржник працював до 29.04.2015 року. 28.07.2016 року надійшла заява стягувача про накладання арешту на все рухоме та нерухоме майно, у зв'язку зі сплатою боржником аліментів не в повному обсязі. 03.08.2016 року у відповідності до ст.ст 2, 5, 11, 25 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем був зроблений виклик боржника до відділу на 16.08.2016 року у зв'язку з великою заборгованістю по аліментам, боржник не з'явився. У зв'язку з тим, що боржник до відділу не з'явився та не надав підтверджуючі документи про повну чи часткову оплату аліментів, державним виконавцем 29.08.2016 року на підставі ч.2 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» був накладений арешт на нерухоме майно боржника, що належить йому на праві приватної власності, так як заборгованість існує понад три місяці. Відповідно до ч.2 ст. 195 СК України, в якій зазначається якщо платник аліментів не працює на момент виникнення заборгованості і не працює в момент визначення його розміру, заборгованість визначається із середньої заробітної плати робітника для даної місцевості. Станом на 27.01.2017 року боржником заборгованість зі сплати аліментів не була погашена в повному обсязі, а згідно ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем буде знятий арешт на все рухоме та нерухоме майно після повного погашення заборгованості. Враховуючи вищевикладене, просила суд відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Стягувач в судовому засідані просила скаргу відхилити, бо у скаржника є заборгованість, яку він тривалий час не погашає.

Вислухавши представників скаржника та субєкту оскарження, стягувача, дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оскаржувана постанова прийнята під час дії Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) в редакції від 21.04.1999 року, тому суд при розгляді скарги керується нормами Закону в цій редакції.

В судовому засіданні встановлено, що згідно з виконавчим листом № 2-3301, виданим Лисичанським міським судом Луганської області від 25.05.2010 р. з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.04.2010 року і до повноліття дитини (а.с.58).

Згідно зі звітом про здійснення відрахування та виплати №45 від 26.01.2017 р., наданим ВП «Шахата імені ОСОБА_8» відносно ОСОБА_3 за постановою від 25.05.2010 р. ВП №2-3301 за період з 01.01.2015 р. по 15.05.2015 р. нарахована заробітна плата складає за січень 2015 р. відпустка, за лютий 2015 р. 6231,62 грн., за березень 2015 р. 6326,84 грн., за квітень 2015 р. 10152,04 грн. (а.с.90).

Згідно з остаточною довідкою-розрахунком від 19.06.2017 р., наданою Лисичанським МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області, у ОСОБА_3 утворилась заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 29 серпня 2016 р. складала 9589, 98 грн., та на 01 червня 2017 р. становить 14701,25 грн. (а.с.181).

28.07.2016 року стягувач ОСОБА_7В звернулась з заявою до Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_3, зазначивши, що заборгованість за аліментами складає більш ніж 5 тис грн., добровільно сплачувати заборгованість боржник не бажає (а.с.61).

Згідно з копією виклику № 5217 від 03.08.2016 р. ОСОБА_3 викликався державним виконавцем Кузнецовою Н.В. до Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області на 10.00 годину 16.08.2016 р. як боржник у звязку з наявністю боргу за аліментами. Боржника повідомлено, що в разі несплати боргу, на його майно буде накладено арешт (а.с.91).

Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виконавчого провадження ВП № 19754610 від 29.08.2016 р., державним виконавцем Кузнецовою Н.В. Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_3 та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_3 лише в межах суми боргу (а.с.29).

Згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №50217460 від 30.08.2016 р. Лисичанським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області накладено публічне обтяження, тип обтяження: арешт рухомого майна, підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 19754610 від 29.08.2016 р. Лисичанський міський ВДВС ГТУЮ у Луганській області державний виконавець Кузнецова Н.В., обєкт обтяження: все рухоме майно, відомості про обмеження відчуження: заборонено відчуження, боржник: ОСОБА_3, код НОМЕР_1, Луганська обл., м. Лисичанськ, м. Привілля, вул. Ломоносова, буд. 1а, кв. 75, термін дії: 30.08.2021, додаткові дані: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання дитини, дата реєстрації: 30.08.2016, реєстраційний номер 15950992 (а.с.42).

Суд вважає безпідставними вимоги скаржника щодо визнання протиправним нарахування заборгованості, виходячи із середнього заробітку працівників для данної місцевості, та зобовязання до проведення перерахунку з огляду на наступне.

На підставі ч. 2, 3, 7 абз.1, ст. 74 Закону у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника

Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

Розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України

У разі стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови державного виконавця. При цьому розмір аліментів у разі їх стягнення у частці від заробітку (доходу) не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. У разі якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, адміністрація підприємства,

установи, організації, фізична особа, фізична особа - підприємець,

які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів.

Відповідно до ст.195 ч.3, 4 СК України якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості Частина третя статті 195 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2677-VI від 04.11.2010\

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом.

Законодавством чітко визначений порядок розрахунку заборгованості з аліментів у разі якщо боржник не працює на момент її виникнення, а розмір стягнутих аліментів визначений у частці від доходу боржника, а не відсотком від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку чи твердою грошовою сумою...

Цей порядок існував на момент виникнення заборгованості у скаржника після його звільнення з роботи, а саме з травня 2015 р., тому державним виконавцем для нарахування заборгованості правомірно були обрані данні середнього заробітку, а не мінімальний розмір аліментів визначений рішенням суду 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Не підлягає задоволенню скарга і в частині визнання неправомірною та скасування постанови від 29.08.2016 р. про накладення арешту на майно скаржника.

Так, відповідно до ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У п.5 ч.3 ст. 11 Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника.

На підставі ст.52 ч.1, 2, 5-7 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах

у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника

остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на

боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє Майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для

виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Згідно з ст. 57 ч.1,2 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Як вбачається з довідки-розрахунку від 19.06.2017 р. (а.с.181) у скаржника заборгованість зі сплати аліментів виникла одразу після звільнення - з 01.05.2015 року, при цьому з травня по липень 2015 р. включно, тобто за 3 місяці, які передували винесенню постанови про накладення арешту на майно, аліментні платежі ним не сплачувались навіть частково, доказів протилежного суду не надано.

В подальшому аліменти не сплачувалися в повному обсязі, у звязку з чим заборгованість зростала і станом на 29 серпня 2016 р. склала 9589,98 грн..

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону сторони зобовязані протягом трьох днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обовязкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник фізична особа про зміну місця роботи.

Боржник, визнавши позов про стягнення аліментів в 2010 р. (а.с.15), та в результаті примусового стягнення рішення, знав про наявність виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів. Згідно скарги у 2013-му році він змінив адресу проживання, вказану у виконавчому листі (а.с.23 зв., 58). При цьому, докази повідомлення ним державного виконавця про зміну місця свого проживання (місцезнаходження), суду не надані.

Отже суд приходить до висновку, що надіслання державним виконавцем документів (викликів) за адресою боржника, зазначеною в виконавчому листі, є належним повідомленням боржника (а.с.91)..

Суд не приймає посилання представника скаржника на те, що держвиконавцем не приймалися заходи для погашення заборгованості перед накладенням арешту на майно увигляді виликів попереджень, накладення штрафу тощо, бо всі обовязкові дії передбачені наведеним законодавством, і попередні виклики чи повідомлення, накладення штрафів за неявку до переліку цих дій не входять.

Окрім того, суд зазначає, що скаржником не визнається наявність у нього заборгованості, за весь час розгляду скарги ним не запропоноване інше майно чи предмети або грошові кошти, на які могло бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості, хоча у скаржника на праві приватної власності окрім арештованої частки квартири є квартира, яка повністю належить йому на праві приватної власності (а.с.42-45).

Доказів того, що скаржник мешкає у цій квартирі або отримує дохід від її оренди сторонніми особами суду не надані.

Таким чином, накладення арешту є єдиним можливим заходом для погашення заборгованості.

Не приймає суд і доводи щодо не здійснення держвиконавцм заходів для реалізації арештованого майна, бо правомірність чи неправомірність такої бездіяльності не є предметом розгляду скарги

Доводи скарги щодо не співмірності вартості 1/2 частки нерухомого майна та розміру заборгованості по аліментам суд вважає немотивованими, оскільки арешт накладено лише в межах суми звернення стягнення, а саме в сумі заборгованості по аліментам.

Крім того, скаржником не надано жодних доказів на підтвердження вартості належної йому частки нерухомого майна.

Зважаючи на ті обставини, що розмір існуючої у ОСОБА_3 на цей час заборгованості зі сплати аліментів становить 14701,25 грн., що перевищує розмір аліментних платежів за 3 місяці, суд вважає, що станом на день розгляду скарги також відсутні підстави для скасування постанови державного виконавця про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 208-210, 386, 387 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 до державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними і зобовязання до проведення перерахунку заборгованості та визнання неправомірною і скасування постанови від 29 серпня 2016 р. про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя