ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Карпенко С.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що їх вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області (Україна) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

На обґрунтування заявлених вимог зазначали, що вони були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1. Проте, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася в кінці лютого на початку березня 2014 року, вимушені були в липні 2014 року залишити окуповану частину території Луганської області та переселитись до м. Вишгорода Київської області.

Посилаючись на те, що внаслідок російської збройної окупації Луганської області порушено їх громадянські права і свободи, вони втратили житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, можливість планувати своє життя, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили суд встановити зазначений юридичний факт.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від

01 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня

2016 року скасовано, постановлено ухвалу про залишення вказаної заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4 без розгляду.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що визначення такої причини переміщення заявників, як збройна агресія та окупація частини території Луганської області Російською Федерацією, не відноситься до компетенції районного суду загальної юрисдикції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи ухвалу про залишення заяви без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив із того, що встановлення зазначеного заявниками факту пов'язане з наступним вирішенням спору про право в порядку позовного провадження.

Колегія суддів не може погодитись із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК Україниокреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої

мети - ні.

Із матеріалів справи вбачається, що заяву про встановлення факту, що має юридичне значення подано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду в порядку окремого провадження для підтвердження наявності у них прав, передбачених Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від

12 серпня 1949 року, тобто з метою захисту своїх прав та інтересів, а не для вирішення спору, оскільки довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановленої форми, що були видані заявникам, не містять відомостей про конкретні причини внутрішнього переміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Суд апеляційної інстанції вказаних положень не врахував, належним чином не перевірив заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4, не з`ясував підстави поданої заяви, тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення заяви без розгляду відповідно до п. 4 ст. 256 ЦПК України.

При цьому судом апеляційної інстанції не було встановлено з ким у заявників виник спір про право, про що цей спір та не зазначено чому саме суд дійшов висновку про те, що встановлення зазначеного юридичного факту пов'язується із наступним судовим вирішенням спору про право. При цьому висновки суду про необхідність встановлення вказаного факту для отримання компенсації з держави-агресора ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, не встановив фактичних обставин справи, у зв'язку із чим постановив оскаржувану ухвалу із порушенням норм процесуального права, а тому вона підлягає скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 342 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

С.О.Карпенко

В.М.Коротун

О.В. Попович