Справа № 368/1125/17
Рішення

Іменем України

"25" жовтня 2017 р. Кагарлицький районний суд

Київської області в складі:

головуючого судді Кириченка В.І.

при секретарі Марчук Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,-

встановив:

ОСОБА_1 обґрунтував позов тим, що 28.03.2016 року за договором позики він передав у власність відповідачу ОСОБА_2 406000 грн. , а позичальник ОСОБА_2 зобов'язався повернути йому вказану суму позики до 1 липня 2016 року, але не повернув.

Позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 та його цивільної дружини ОСОБА_3 , яка дала згоду на укладення ОСОБА_2 вказаного договору позики, , в рівних частках, на його користь , 64000 грн. на повернення частини позики, так як у нього є матеріальні труднощі по сплаті судового збору .

Відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов який обгрунтував тим, що гроші в сумі 406000 грн. насправді він не отримував від ОСОБА_1 , але підписував договір позики на вказану суму та надавав розписку ОСОБА_1 на вказану суму з слідуючих мотивів. 27-28 грудня 2009 року визначена усною домовленістю сума в 2000 доларів США , що еквівалентна 15970 грн . (за курсом валют НБУ - 7.985 грн. за 1 долар) була передана йому ОСОБА_1 Одночасно з врученням йому грошових коштів, які були позикою, ним було надано позивачу власноруч написану розписку про отримання вищеназваної суми із зобов'язаннями повернути їх на протязі одного року.

В квітні-травні 2010 року він знову звернувся до позивача з проханням про надання чергового траншу позики у розмірі 30 тисяч гривень. ОСОБА_1 погодився її йому надати та надав у вказаному вище розмірі на умовах її повернення разом з попередньою сумою у строк, визначений раніше.

На підтвердження отримання позики ним була надана позивачу розписка про отримання від нього позики в сумі 30 тисяч гривень, в якій вказано строк повернення позики одночасно з раніше наданою позикою.

Від позивача ним фактично було отримано у позику 45970,00 гривень з кінцевим строком повернення не пізніше 31 грудня 2010 року.

В силу об'єктивних та суб'єктивних обставин, до 31 грудня 2010 року, закінчення договірного строку повернення позики, він не зміг її повернути в повному обсязі, а тому 12 грудня 2012 року позивач звернувся до нього з пропозицією підписати підготовлений ним проект договору позики від 10 грудня 2012 року та додаток №1 до нього, письмову розписку про отримання від нього позики, але сума позики була визначено ним самим уже у розмірі 206000,00 гривень під 5 (п'ять) відсотків. Строк повернення вказаної суми визначено до 20 червня 2014 року одноразовим платежем.

Вказана вище сума коштів позивачем йому не передавалася, незважаючи на підписання запропонованого позивачем договору та розписки про її отримання, копії яких додаються ним до даної зустрічної позовної заяви.

Враховуючи ті факти, що при підписанні даного договору та розписки про отримання коштів, кошти у вказаному розмірі йому позивачем не передавалися, то 206000,00 гривень та 5 (п'ять) відсотків від вказаної суми він позивачу не повертав.

28 березня 2016 року з боку ОСОБА_1 йому надійшла чергова пропозиція за сценарієм, який зазначено вище, що до підписання підготовленого ним чергового договору позики від вказаної дати про надання ним та отримання ОСОБА_2 від нього чергової позики, про те сума позики була ним визначена уже в розмірі 406000,00 гривень із строком погашення до 01 липня 2016 року.

Про те, незважаючи на чергове підписання як договору так і розписки про отримання від відповідача зазначеної вище суми грошових коштів, вказані кошти йому ОСОБА_1 передані не були, а тому не були повернуті позивачу. На підставі ст.203 ч.3 ЦК України просив визнати недійсним договір позики від 28.03.2016 року , так як відповідно до ст.1051 ч.1 ЦК України він має право оспорити договір позики з підстав, що грошові кошти насправді не були ним одержані від позикодавця.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Шабельніков А.І. збільшив позовні вимоги і просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 406000 грн. на повернення суми позики. В частині позовних вимог до ОСОБА_3 позов залишено без розгляду за заявою позивача. Зустрічний позов не визнав і пояснив, що відповідач отримав від позивача 406000 грн. по договору позики від 28.03.2016 року. По договорах позик , що вказані відповідачем в зустрічній позовній заяві, позивач претензій до відповідача не має. Позивач не давав пояснень, після перерви не з'явився в судове засідання і розгляд справи закінчено у його відсутність.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не визнав позов з підстав, що вказані в зустрічному позові, який він підтримав.

Судом встановлено слідуюче. 28.03.2016 року за договором позики від 28.03.2016 року ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 406000 грн. , а позичальник ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_1 вказану суму позики до 1 липня 2016 року, але не повернув. Вказані обставини підтверджуються договором позики від 28.03.2016 року та розпискою боржника ОСОБА_2 від 28.03.2016 року про отримання 406000 грн. по договору позики .

Відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.1046ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України:

1. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

2. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ч. 1 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ч.1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1051 ч.1 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

А тому договір позики від 28.03.2016 року є укладеним і відповідач як позичальник який своєчасно не повернув суму позики, зобов'язаний сплатити грошову суму позивачу відповідно до статті 625 ч.2 ЦК України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України відповідач не довів, що не отримував коштів по договору позики від 28.03.2016 року. Наданий позивачем екземпляр договору позики від 10.12.2012 року на суму 206000 грн. та його розписка на цю суму про отримання від ОСОБА_1 позики на вказану суму на строк до 20.06.2014 року, а також вимога позивача від 16.03.2017 року про повернення 406000 грн. не є належним доказом відповідно до ст.58 ч.1 ЦПК України , так як не містить інформації щодо предмета доказування.

Також положення ст.1051 ЦК України не містить підстав визнання правочину недійсним. Підстав недійсності правочину які встановлені ст.ст.215 ч.1, 203 ч.ч.1-3,5,6 ЦК України позивач при обґрунтуванні позову не вказував.

Тому позов задоволити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 406000 грн. позичених коштів по договору позики від 28.03.2016 року, а також на підставі ст.88 ч.1 ЦПК України у відшкодування сплачених судових витрат: 4060 грн. по судовому збору і 8611,20 грн. за надання правової допомоги, що підтверджується відповідним розрахунком та квитанціями і чеками.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 1051 ч.1, 1050 ч.1, 1049 ч.1, 1047 ч.ч.1,2; 1046 ч.1, 625 ч.2 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 406000 грн. позичених коштів по договору позики від 28.03.2016 року, а також у відшкодування сплачених судових витрат: 4060 грн. по судовому збору і 8611,20 грн. за надання правової допомоги.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.223 ЦПК України.

Суддя: В.І. Кириченко