Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/4257/16Головуючий у 1-й інстанції Безлер Л.В.
Пр. № 22-ц/778/3043/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2017 року

у справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району (надалі УПСЗН ЗМР по Заводському району) до ОСОБА_2, про стягнення коштів, надміру виплаченої допомоги на дітей одиноким матерям та надміру виплаченої допомоги при народженні дитини

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року УПСЗН Запорізької міської ради по Заводському району звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_2 на користь УПСЗН Запорізької міської ради по Заводському району надмірно виплачену допомогу на дітей одиноким матерям в розмірі 2781,60 грн. та надмірно виплачену допомогу при народженні дитини в розмірі 4050 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що на обліку в УПСЗН Запорізької міської ради по Заводському району перебувала ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 На підставі її заяви від 24.01.2013 року, а також наданих нею документів, їй було призначено допомогу на дітей одиноким матерям з 01.01.2013 року по 30.06.2013 року у розмірі 291,60 грн., з 01.07.2013 року по 30.11.2013 року - 291,60 грн., 01.12.2013 року по 10.04.2015 року - 309,60 грн. щомісячно, з 11.04.2015 року по 30.04.2027 року - 385,80 грн., відповідно до рішення про призначення допомоги сім'ям з дітьми від 30.01.2013 року. Крім того, на підставі заяви ОСОБА_2 від 24.04.2013 року та наданих документів, їй була призначена допомога при народженні дитини з 01.04.2013 року по 31.03.2017 року у розмірі 1012,50 грн. щомісячно, на підставі рішення про призначення допомоги сім'ям з дітьми від 29.04.2013 року.

28.08.2015 року рішенням Запорізької міської ради малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, позбавлено відповідача ОСОБА_5 батьківських прав внаслідок відбування останньою покарання в місцях позбавленні волі згідно із вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2015 року, що є підставою для припинення вказаних виплат. Однак, про дані факти позивачу відомо не було. У звязку з цим виникла переплата по вищевказаним видам допомоги за період з червня 2015 року по вересень 2015 року, а саме: на дітей одиноким матерям у розмірі 2781,60 грн., при народженні дитини 4050,00 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2017 року (а.с.63-65) в задоволенні позову УПСЗН ЗМР по Заводському району у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач УПСЗН ЗМР по Заводському району у своїй апеляційній скарзі (а.с.69-73) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с.86) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с88).

У судове засідання 19 жовтня 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.90) представник позивача УПСЗН ЗМР по Заводському району не зявився, позивач подав апеляційному суду заяву (а.с. 93). В якій просив розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності його представника.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причину неявки представника позивача у дане судове засідання і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяву позивача задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю представника останнього за присутністю відповідача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, яка у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначала, що вона звільнилась із місць позбавлення волі достроково 13 грудня 2016 року; вона не знала вимог закону, що позбавлення її волі за вироком суду є підставою для припинення їй вищезазначених видів допомоги на дітей і що вона мала повідомити позивача в 10-денний строк про виникнення цієї обставини, про цей її обовязок їй не розяснювалось позивачем, в червні вона ще не була позбавлена волі, а тому мала право і отримували кошти допомоги, позбавлено волі її фактично було лише у липні 2015 року; у липні вересні 2015 року вказані види допомоги на дітей за її карткою, яка залишилась вдома, отримувала її бабуся - ОСОБА_6, яка з вересня 2017 року стала опікуном дітей та яка була допитана у цій справі в суді першої інстанції, як свідок, і яка пояснила, що використала ці кошти на утримання дітей, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача УПСЗН ЗМР по Заводському району не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10 -11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, відсутності правових підстав для задоволення останніх.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, 24.01.2013 року та 24.04.2013 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4., звернулася до відповідача із заявами про призначення їй трьох видів допомоги: на дітей одиноким матерям, при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно (т. с. 1 а.с.4,5; т. с. 2 а.с.4,5).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.

Ст. 18 вказаного Закону передбачено, що право на допомогу одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), якщо у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька) дитини.

Рішеннями відповідача від 30.01.2013 року та 29.04.2013 року, відповідно, вказані види допомоги позивачці були призначені на підставі її заяв та поданих документів, відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми " (т.с. 1 а.с.6, т. с. 2 а.с.6).

Відповідно до вказаних рішень допомога на дітей одиноким матерям була призначена позивачці, в тому числі, з 01.01.2013р. по 30.06.2013р. у розмірі 291,60 грн., з 01.07.2013р. по 30.11.2013р. - 291,60 грн., з 01.12.2013р. по 10.04.2015р. - 309,60 грн. щомісячно, з 11.04.2015р. по 30.04.2027р. - 385,80 грн., та при народженні дитини, в тому числі, з 01.04.2013р. по 31.03.2017р. у розмірі 1012,50 грн. щомісячно (т.с. 1 а.с. 6, т. с. 2 а.с. 6).

Згідно із п.п. 13,36 Постанови № 1751 виплата допомоги при народженні дитини та на дітей одиноким матерям припиняється у разі : позбавлення отримувача допомоги батьківських прав та перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі/позбавлення волі отримувача за рішенням суду. Виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2015 року ОСОБА_2 визнано винною за ч.2 ст.185 КК України та призначено остаточне покарання у виді 1 року 8 місяців позбавлення волі, вирок набрав законної сили 22.05.2015 року (т. с. 1 а.с. 38 -39).

Відповідно до довідки начальника Дніпродзержинської ВК початок строку покарання засудженій ОСОБА_2 рахується з 02 липня 2015 року (т. с. 1 а.с.45).

Як вбачається з інформації УДПтС України в Запорізькій області, ОСОБА_2 направлена для відбування покарання 21.08.2015 року із Запорізького СІЗО УДПтС України в Запорізькій області до Дніпропетровського СІЗО УДПтС України в Дніпропетровській області (т.с. 1 а.с.35).

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.08.2015 року №358/5 та №358/6 малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у звязку з відбуванням їх матері ОСОБА_2 покарання в місцях позбавлення волі за вищевказаним вироком суду (т.с. 1 а.с.7, а.с.7 зв. бік).

Позивач у позові посилався на вказані рішення ЗМР як на такі, що підтверджують факт позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дітей.

Проте, з такими твердженнями суд першої інстанції правильно не погодився, оскільки позбавлення батьківських прав можливо лише за рішенням суду (ст.164 СК України). Представниками позивача у суді першої інстанції зазначено, що про наявність існування саме рішенням суду про позбавлення батьківських прав відповідачки їм невідомо.

Таким чином, внаслідок саме з підстав перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі, виплати зазначених видів допомоги повинні були бути припинені.

Відповідно до абзацу 1 пункту 46 Постанови КМУ № 1751 особи, яким виплачується державна допомога сім'ям з дітьми, у разі виникнення обставин, які призводять до припинення виплати допомоги, зобов'язані у десятиденний строк повідомити про це органи соціального захисту населення.

Згідно з п.49 Постанови 1751 особи, яким виплачується допомога, зобов'язані повідомляти органи, що призначають і виплачують зазначену допомогу, про зміну всіх обставин, які впливають на виплату допомоги (зміни у складі сім'ї, перевищення середньомісячного сукупного доходу тощо). Суми допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян стягуються згідно із законом.

Із копій заяв відповідачки про призначення допомоги вбачається розяснення останній обовязку повідомити протягом трьох днів у разі зміни місця проживання, працевлаштування, звільнення (т.с. 1 а.с. 5 т. с. 2 а.с. 6).

Отже, дослідивши вказані заяви, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачка дійсно не була обізнана, по-перше, про необхідність повідомлення про позбавлення її волі за вироком суду, по-друге, повідомлення про такий факт саме позивача.

Також позивачем не спростовано доводів відповідачки про неприховування факту її направлення до місць позбавлення волі та повідомлення про це районної адміністрації ЗМР по Заводському району, на підставі чого в подальшому бабусю відповідачки ОСОБА_6 було призначено опікуном над малолітніми дітьми.

Так, розпорядженням голови районної адміністрації ЗМР по Заводському району №351 від 15.09.2015 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, призначена опікуном над малолітніми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Ст. 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ч. 1 ст. 1215 ЦК України).

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у ст.1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції було правильно не встановлено, що надмірно виплачена позивачем соціальна допомога була результатом рахункової помилки позивача.

Крім того, оскільки ОСОБА_2 не було розяснено у повному обсязі підстави припинення виплати допомоги та обовязку повідомляти про зміну всіх обставин, які впливають на її виплату, відповідно до п.п.13,36, 46,49 Постанови КМУ від 27.12.2001 року №1751, в тому числі обовязок повідомлення позивача у разі позбавлення її волі за вироком суду, а також враховуючи, що кошти надміру виплаченої допомоги були використані бабусею відповідачки - ОСОБА_6, на утриманні якої перебували малолітні діти, і на забезпечення потреб останніх, що позивачем не заперечувалось, суд не вбачає, що суми державної допомоги, виплачені надміру були наслідком зловживань чи недобросовісності з боку ОСОБА_2

Отже, у звязку з вищенаведеним, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача у цій справі задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача УПСЗН ЗМР по Заводському району є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України УПСЗН ЗМР по Заводському району мало право на звернення до суду із вищезазначеним позовом до суду до ОСОБА_2

Однак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права … юридичних осіб …у спосіб, визначений законами України.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи: розяснював особам, які беруть участь у справі їх права та обовязки, досліджував докази сторін, допитував свідка тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача УПСЗН ЗМР по Заводському району від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач УПСЗН ЗМР по Заводському району та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі та зокрема наявності підстав, передбачених законом, для стягнення у цій справі за рішенням суду з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача надміру виплаченої допомоги на дітей одиноким матерям та надмірно виплаченої допомоги при народженні дитини.

Відповідач ОСОБА_2 у суді у цій справі наполягала на тому, що вона не знала вимог закону, що позбавлення її волі за вироком суду є підставою для припинення їй вищезазначених видів допомоги на дітей і що вона мала повідомити позивача в 10-денний строк про виникнення цієї обставини, про цей її обовязок їй не розяснювалось позивачем.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Дійсно в силу вимог ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Однак, невиконання вищезазначених дій внаслідок незнання вимог закону ОСОБА_2 не свідчить про недобросовісність дій останньої, як набувача, при вищевикладених обставинах, саме останнє є обовязковою умовою для повернення допомоги за змістом ч. 1 ст. 1215 ЦК України.

Крім того, фактичне позбавлення волі ОСОБА_2 за вироком суду відбулось фактично лише 02.07.2015 року, а - не з дати набрання чинності цим вироком 22.05.2015 року (т.с. 1 а.с.39).

В силу вимог п. 36 постанови № 1751 та ст. 18 ЗУ «Про державну допомогу сімям з дітьми» виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням суду, який призначив допомогу.

Обставиною, за якою у даному випадку могла би бути припинена виплата ОСОБА_2 є саме позбавлення волі липні 2015 року, а відповідно, припинення виплати могло відбутись не з червня 2017 року, як помилково вважав позивач, а з серпня 2015 року, як місяця, наступного за тим, в якому відбулось позбавлення волі ОСОБА_2 за вироком суду.

Таким чином, ОСОБА_2 мала право на отримання вищевказаних допоміг у червні липні 2017 року.

Крім того, у липні вересні 2015 року вказані види допомоги на дітей за карткою відповідача, яка залишилась вдома, отримувала бабуся відповідача - ОСОБА_6, яка з вересня 2017 року стала опікуном дітей та яка була допитана у цій справі в суді першої інстанції, як свідок, і яка пояснила, що використала ці кошти на утримання дітей.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Тобто, ОСОБА_2 при вищевикладених обставинах взагалі не отримувала і не могла отримувати коштів допомоги за серпень - вересень 2015 року.

Докази подвійної виплати вищезазначених видів допомог за червень вересень 2015 року на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у матеріалах цієї справи відсутні, позивачем суду не надані.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Оскільки, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні, позивачем УПСЗН ЗМР по Заводському району до його апеляційної скарги та у судовому засіданні у цій справі не додані і не надані.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Деякі додаткові помилкові посилання суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні в обґрунтування висновку суду в цілому не призвели до неправильності вирішення цієї справи по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування останнього апеляційним судом.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, встановлено, що судом першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України правильно вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу УПСЗН ЗМР по Заводському району у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останнє не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що УПСЗН ЗМР по Заводському району взагалі було звільнено в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8