АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Мазурик О.Ф.
при секретаріМаличівській Н.В.
за участю:

представника відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. /а.с. 114-1 16/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що у відповідача з позивачем не існувало ніяких договірних грошових зобов'язань. Правовідносини між сторонами виникли з приводу примусового виконання рішення суду, та регулюються норами законодавства про виконавче провадження, а тому дія частини другої ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. Аналогічна правова позиція викладена Апеляційним судом м. Києва при розгляді ідентичної справи № 752/8642/15-ц яке є чинним, та яким скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Також зазначала, що відповідач не відмовляється від виконання рішення. За період з березня 2016 року по травень 2017 року з пенсії ОСОБА_7 вирахувано на користь ОСОБА_9 9 126, 68 гривень. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просила рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

№ справи 761/35015/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7933 /2017
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2011 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, третя особа - КП ЖЕК «Михайлівська» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 35 312,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. Рішення суду набрало законної сили 21.11.2012 року.

Виконавчий лист пред'явлено до виконання. З копії листа ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві встановлено, що під час виконання виконавчого листа виявлено автомобіль «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1, який знаходиться в розшуку та з'ясовано, що відповідач отримує пенсійне забезпечення в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві.

Також встановлено, що з березня 2016 року з пенсійного забезпечення відповідача вираховується 20% на сплату заборгованості за виконавчим листом, за період з березня 2016 року по травень 2017 року з пенсійного забезпечення ОСОБА_7 вирахувано 9 126,68 грн. Продовжувались вказані відрахування і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами ч. ч. 1,2 ст. 509 ЦК України про те, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; ч. 2 ст.625 ЦК України про те, що в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, що є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Встановивши наявні невиконані зобов'язання за рішенням суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотки річних та інфляційних втрат на суму 25 312,00 грн. за період з 01.12.2012 року по 01.10.2015 року у розмірі: інфляційні 27 455,52 грн. та три відсотки річних, що становить 3 003,94 грн. (1035 днів прострочення).

Також судом першої інстанції не застосовано до даних правовідносин правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2759цс15 від 20.01.2016 року та від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, оскільки між сторонами виникли інші правовідносини.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Виходячи із змісту зазначеного, враховуючи те, що сплата процентів за ст. 625 ЦК є відповідальністю боржника, яка виникає з факту правопорушення грошового зобов'язання та у свою чергу набуває характеру охоронного грошового зобов'язання, вимагають з'ясування питання про судове рішення як підставу виникнення та припинення зобов'язання.

Підстави виникнення зобов'язань визначені у ст. 11, 509 ЦК України це юридичні факти, у складі яких включаються договір і правопорушення (делікт). Рішення суду за загальним правилом не може породжувати приватноправове зобов'язання, у тому числі грошового характеру, тому що зобов'язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов'язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов'язання.

В даному ж випадку, рішенням суду відшкодовано матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири, отже первісне рішення ухвалено із не зобов'язальних правовідносин, регулюється нормами відшкодування шкоди, у зв'язку з чим до правовідносин, які виникли між сторонами не підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України.

Судом першої інстанції безпідставно не застосовано правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України у справі №6-2759цс15 від 20.01.2016 року, оскільки за її змістом, суд першої інстанції повинен був встановити дійсну природу правовідносин, що виникли між сторонами до постановлення рішення суду про стягнення коштів, чи відносились вони до зобов'язальних та чи не підпадали під регулювання спеціального законодавства, оскільки підставою для застосування ст. 625 ЦК України є наявність зобов'язальних відносин між сторонами що до постановлення рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2017 року - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2017 року скасувати, та постановити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_9, проживає АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7, проживає АДРЕСА_2 535,92 /п"ятсот тридцять п"ять гривень 92 копійки/ сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційній інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді