Провадження № 2/522/5395/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

судді - Тарасова А.В.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Т.М.,

розглянувши в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення: проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, перебування фізичної особи на утриманні, про фіктивне розірвання шлюбу, про прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за законом, визнання договору дарування недійсним, визнання недійсним свідоцтва на ? частину квартири, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, про усунення колишнього чоловіка від права на прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 03.06.2016 року звернувся ОСОБА_1, зазначаючи, що з 1974 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4, однак, після розірвання шлюбу за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року, продовжував проживати разом з ОСОБА_4 без припинення шлюбних відносин аж до її смерті, піклувався про неї та утримував, за власні кошти здійснив її поховання. Позивач зазначає, що розірвання шлюбу є фіктивним, яке подружжя вчинило у зв'язку з необхідністю врегулювання внутрішньосімейних відносин, тож, враховуючи зазначені обставини, позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в період з 14.06.2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_4, визнати за позивачем право власності на спадкове майно після померлої дружини - ОСОБА_4, а саме на ? частину квартири АДРЕСА_1 на підставі ст. 1264 ЦК України та визнати фіктивним факт розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року. Крім того, позивач зазначає, що з метою вирішення сімейно-побутових та житлових проблем, між позивачем та його донькою, ОСОБА_5 укладено договір дарування, за яким 10.10.2011 року позивач подарував ОСОБА_5 свою ? частку квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 12.10.2011 року подарувала позивачу належну їй частку 213/1000 квартири АДРЕСА_6. Позивач зазначає, що при укладенні договорів дарування сторони не мали наміру виконувати умови договору, не зареєстрували право власності в Державному реєстрі нерухомості, фактично не передавали майно один одному, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_5, за яким позивач подарував ОСОБА_5 ? частку квартири АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на зазначену частку квартири. Крім того, позивач зазначає, що незадовго до смерті його донька ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2, який після її смерті прийняв спадщину, до складу якої увійшла частка квартири, яку донька позивача отримала за недійсним, на думку позивача, договором дарування, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, видане Другою державною нотаріальною конторою Одеського МУЮ на користь ОСОБА_2

08.08.2016 року відповідач по справі ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, зазначаючи, що фактично шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було припинено ще до його розірвання на підставі рішення суду, з початку 2009 року позивач за первісним позовом припинив проживати в квартирі АДРЕСА_1 та став проживати в квартирі АДРЕСА_6, у зв'язку з чим в подальшому і було укладено оспорюваний договір дарування. Після переїзду до іншої квартири утриманням хворих дружини ОСОБА_5 та її матері ОСОБА_4 займався виключно ОСОБА_2, тоді як ОСОБА_1 жодної участі в утриманні колишньої дружини та доньки не приймав, побутом та проблемами сім'ї не цікавився, матеріально не допомогав, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом та просить усунути ОСОБА_1 від права на спадщину, що залишилась після смерті його колишньої дружини ОСОБА_4 та встановити факт сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 протягом більше п'яти років в квартирі АДРЕСА_1 до моменту відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник позовну заяву підтримали та просили задовольнити, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечували.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти задоволення первісної позовної заяви заперечували, вимоги зустрічної позовної заяви підтримали та просили задовольнити.

Представник Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги за первісною та зустрічною позовною заявою не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.10.1974 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Жовтневим відділенням РАГСу міста Одеси було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №699.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 29.05.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. Рішення набрало законної сили 27.06.2011 року.

Вирішуючи питання стосовно визнання фіктивним розірвання шлюбу, суд виходить з того, що ст. 108 СК України передбачено, що за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

Таким чином, законодавством передбачена можливість визнання фіктивним розірвання шлюбу, яке здійснене відповідно до положень ст. 106 Сімейного кодексу України, тобто в разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою подружжя, яке не має дітей. Разом з тим, не підлягає визнанню фіктивним розірвання шлюбу на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції від ІНФОРМАЦІЯ_5.

Позивач звернувся до суду із вимогою встановити факт його проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 в період з 14.06.2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_4. З цим юридичним фактом пов'язане виникнення певного цивільного права, зокрема, за правилом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно довідки від 30.05.2016 року ОСОБА_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та згідно довідки №313 від 18.02.2016 року ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала за вказаною адресою по день її смерті.

Однак, як вбачається з тексту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року, ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, зазначив, що фактично шлюбні відносини між сторонами перестали існувати ще з початку 2009 року, спільного господарства сторони не ведуть, примирення між подружжям неможливе ні в якому разі, оскільки кожен з них живе власним життям. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що сімейні відносини з дружиною не склались через різні погляди на подружнє життя і несумісні характери, а співмешкання із ОСОБА_4 спричиняє йому душевні муки та непокій.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт припинення шлюбних відносин, ведення спільного побуту позивача з ОСОБА_4 є встановленим судовим рішенням. Крім того, факт припинення спільного проживання підтверджується і показаннями свідків, котрі були допитані під час розгляду справи, а тому враховуючи зазначені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з ОСОБА_4

Оскільки вимога про визнання за позивачем права власності на спадкове майно після померлої ОСОБА_4 в порядку ст. 1264 ЦК України є похідною від встановлення факту проживання однією сім'єю, зазначена вимога також не підлягає задоволенню.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження. 16.11.1996 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_8 та після одруження їй присвоєно прізвище «ОСОБА_5». 05.08.2003 року шлюб розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за №293.18.06.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №228.

10.10.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_5 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №1791.

12.10.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар 213/1000 частки квартири АДРЕСА_6. Договір посвідчено державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г. та зареєстровано в реєстрі за №567.

Заявляючи вимогу про визнання договору дарування від 10.10.2011 року недійсним, позивач зазначає, що сторони насправді не мали наміру виконувати умови договору, а діяли лише в цілях влаштування сімейно-побутових та житлових прорахунків відносно інших осіб, фактично ОСОБА_5 дар не прийняла, ключів від квартири не отримувала та в ній не проживала.

Так, згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При вирішенні питання щодо недійсності правочину суд встановлює відповідність його положень ст. 203, 215 ЦК України.

Згідно ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як на підставу визнання недійсним договору позивач посилається на ч. 2 ст. 717 ЦК України, згідно якої договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Суд вважає посилання позивача на ч. 2 ст. 717 ЦК України помилковими, оскільки відсутність наміру виконувати умови договору дарування є ознакою фіктивного правочину. Крім того, суд відхиляє посилання позивача стосовно того, що передання ОСОБА_5 на користь позивача за договором дарування своєї частки квартири свідчить про наявність обов'язку обдарованого на користь дарувальника, оскільки укладення договору дарування є правом, а не обов'язком учасника цивільних правовідносин.

Так, згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З роз'яснень, які викладено в п.24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальнику предмета договору, або символів речі (ключів, макетів) є прийняттям дарунка.

З п. 2.2. оспорюваного договору вбачається, що дарувальник передав обдаровуваній ключі від частини квартири до підписання цього договору та сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено прийняття дарунку обдаровуваним.

Зазначаючи на нездійснення ОСОБА_5 державної реєстрації права власності на квартиру, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Окрім того, згідно ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином суд зазначає, що право власності на нерухоме майно виникло у ОСОБА_5 в момент прийняття дарунку, а державна реєстрація права власності є лише визнанням державою цього факту, не проведення якої в жодному разі не може бути підставою для визнання договору недійсним. Враховуючи викладене, судом не встановлено жодних правових підстав для визнання укладеного договору дарування недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 померла, про що 10.11.2015 року складено відповідний актовий запис №11607 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_2 від 10.11.2015 року. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частки квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями майна є чоловік померлої ОСОБА_2 та батько ОСОБА_1

27.05.2016 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку зазначеної вище квартири. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору дарування, на підставі якого спадкодавець набула права власності на зазначену квартиру, суд вважає правомірним входження цього майна до складу спадкового майна, у зв'язку з чим і вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину ? частину квартири АДРЕСА_1, виданого Другою державною нотаріальною конторою Одеського МУЮ на користь ОСОБА_2 з названих позивачем підстав не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви, зокрема в частині усунення позивача за первісним позовом ОСОБА_1 від права на спадщину, що залишилась після смерті його колишньої дружини ОСОБА_4, суд виходить з того, що однією із позовних вимог за первісним позовом є визнання права власності за ОСОБА_1 на спадкове майно після померлої ОСОБА_4, в задоволенні якої судом відмовлено. Оскільки судом не встановлено права ОСОБА_1 на спадкування, суд не вбачає доцільності у вирішенні питання щодо усунення його від права на спадщину, оскільки в даній частині відсутній спір про право.

Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначає, що з початку 2006 року проживав разом з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1, а з 18.06.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В зазначеній квартирі проживала мати ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 протягом всього часу піклувався та утримував свою дружину та її матір, разом вели спільне господарство та навіть після смерті своєї дружини ОСОБА_2 продовжував проживати разом та доглядати за ОСОБА_4 до дня її смерті та у зв'язку із необхідністю прийняти спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, звернувся до суду з вимогою про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 протягом більш як п'яти років в квартирі АДРЕСА_1.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, п. 5.1 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім'єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Суд звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_2 з 18.06.2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, а ОСОБА_4, починаючи з 12.10.1974 року по 14.06.2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, тобто кожен із них створив власну сім'ю. Оскільки як ОСОБА_4, так і ОСОБА_2 створили власну сім'ю, суд не вбачає підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4, оскільки такі відносини не відповідають встановленим ст. 3 СК України ознакам сім'ї.

Крім того, під час судового розгляду справи за клопотанням сторін було проведено допит свідків, які надали суперечливі пояснення стосовно періоду, протягом якого ОСОБА_2 проживав в квартирі АДРЕСА_1, інших належних та достатніх доказів, які б підтверджували заявлені позивачем вимоги, останнім не надано, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення: проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, перебування фізичної особи на утриманні, про фіктивне розірвання шлюбу, про прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за законом, визнання договору дарування недійсним, визнання недійсним свідоцтва на ? частину квартири - відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, про усунення колишнього чоловіка від права на прийняття спадщини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Тарасов

19 жовтня 2017 року