Справа №2-2065/10 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/761/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

24 грудня 2009 року ВАТ «ВіЕйБі Банк» (на даний час ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтовував тим, що 04 липня 2008 року між ним та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 194, згідно умов якого остання отримала кредит у сумі 16950 грн. строком до 04 липня 2011 року, зі сплатою 24 % процентів річних за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговувавня кредиту у розмірі 169,50 грн. Також 04 липня 2008 року між Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель ОСОБА_3 прийняла на себе зобовязання солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником умов кредитного договору.

Позичальник ОСОБА_5 своїх зобовязань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість. Тому, посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачів кредитну заборгованість станом на 24 грудня 2009 року у розмірі 22712,92 грн., яка складається із: 15952,31 грн. заборгованість за кредитом; 4387,61 грн. відсотки за користування кредитом та 2373 грн. комісія за РО (розрахункові операції).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року позов ВАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ВАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2008 року № 194 у розмірі 22712,92 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2017 року заяву представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про перегляд вказаного заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення без постановлення ухвали про заочний розгляд справи, що є підставою для його скасування. Вважає, що позивач не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо укладення між сторонами кредитного договору та отримання позичальником кредитних коштів. Вказує, що Банк не має право вимагати дострокового погашення кредитних коштів, оскільки з відповідною письмовою вимогою позивач не звертався до боржника, а строк виконання зобовязання в повному обсязі за кредитним договором на дату звернення з позовом ще не настав. Крім того, посилається на несправедливість умови договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, вважає її незаконною та не погоджується з висновками місцевого суду про стягнення кредитної заборгованості із поручителя, оскільки строк дії поруки припинився відповідно до ст. 559 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов Банку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 порушила умови кредитного договору стосовно щомісячної сплати платежів, а тому стягнув солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка є поручителем за кредитними зобовязаннями та відповідає за виконання боржником умов кредитного договору, заборгованість за кредитом, відсотки та комісію.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається із простроченої заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом. Разом з тим, не можна погодитись з висновками суду в частині стягнення комісії за користування кредитом та стягнення всієї суми кредитної заборгованості солідарно з обох відповідачів, з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, встановлено, що 04 липня 2008 року Банк та позичальник ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 194, за умовами якого остання отримала кредит на поточні потреби у сумі 16950 грн. строком до 04 липня 2011 року, зі сплатою 24 % процентів річних за користування кредитом (а.с. 8 15).

Відповідно до п. 2.4.1 кредитного договору позичальник зобовязався щомісячно до дати, встановленої в ОСОБА_6, поповнювати свій рахунок у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням у сумах, не менших сум чергового погашення відповідної частини кредиту та процентів, встановлених в графіку, а також сплати коштів за обслуговування кредиту відповідно до п. 1.4.1 договору.

Пунктом 1.4.1 договору передбачено, що за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у вигляді комісії за обслуговування кредиту в розмірі 169,50 грн.

Згідно з п. 2.1.1.2 позичальнику у Сумській філії ВАТ «ВіЕйБі Банк» відкривається поточний рахунок у гривні № 0315.

ОСОБА_6 погашення кредитної заборгованості по кредиту і відсоткам, що є невідємною частиною договору, вбачається, що щомісячний платіж у розмірі 665 грн. вноситься позичальником у строк до 04 числа кожного місяця (а.с. 16).

З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за вказаним договором 04 липня 2008 року між Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель ОСОБА_3 мала солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником умов кредитного договору (а.с. 19 20).

З розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_5 у період з липня 2008 року по 04 вересня 2008 року сплачувала кредитні кошти згідно з графіком, а починаючи з 05 вересня 2008 року по 04 листопада 2008 року платежі вносилися не в строк, визначений договором, а 10 листопада 2008 року відповідачка сплатила останній платіж по відсоткам у розмірі 300 грн., тобто не у повному розмірі. В подальшому, ОСОБА_5 перестала взагалі вносити платежі по кредиту, відсоткам та комісії, у звязку з чим позивач 24 грудня 2009 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 22712,92 грн., яка складається із: 15952,31 грн. заборгованість за кредитом; 4387,61 грн. відсотків за користування кредитом та 2373 грн. комісія за РО. (а.с. 4).

Листом від 12 вересня 2008 року Банк повідомляв ОСОБА_5 про наявність простроченої кредитної заборгованості станом на 12 вересня 2008 року у розмірі 664 грн., яка складається з прострочених процентів у сумі 331,98 грн.; простроченої комісії 169,50 грн.; простроченої частки кредиту в сумі 332,52 грн., пені та штрафів 58,80 грн. (а.с. 23).

Таким чином, встановлено, що договірні зобовязання між сторонами фактично мали існувати до 04 липня 2011 року, а до суду з позовом Банк звернувся 24 грудня 2009 року, тобто, до закінчення строку виконання кредитних зобовязань.

Заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла за період з 05 листопада 2008 року по 24 грудня 2009 року у звязку з несплатою поточних щомісячних платежів по погашенню кредиту, процентів за користування ним та комісії. Ця обставина підтверджується розрахунком позивача та випискою по особовому рахунку боржника.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Цим правом скористався позивач, звернувшись з позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України, у редакції чинній на час виникнення даних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Зі змісту п. 3.3 договору поруки вбачається, що порука припиняється на підставах та у порядку, що передбачений чинним законодавством та цим договором.

В той же час, виходячи з умов кредитного договору, позичальник зобовязався частково погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами до 04 числа кожного місяця. Останній свій платіж ОСОБА_5 сплатила 10 листопада 2008 року не у повному розмірі, а тому, починаючи з 05 листопада 2008 року несплачена заборгованість ввважається простроченою.

Отже, саме з часу прострочення сплати заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом.

Тобто, банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 05 листопада 2008 року) предявити вимоги до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більш, ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таким чином, виходячи з матеріалів справи, порука є припиненою по платежам, які нараховані по 04 червня 2009 року.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, з обох відповідачів в солідарному порядку підлягає стягненню кредитна заборгованість у сумі 15119,72 грн., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 12983,01 грн. та заборгованості за процентами у розмірі 2136,71 грн., яка утворилась за період з 05 червня 2009 року по 24 грудня 2009 року. Отже, окремо з ОСОБА_5 підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 5220,20 грн., із яких 2969,30 грн. - заборгованість за кредитом та 2250,90 грн. - заборгованість за процентами, у звязку з чим доводм апеляційної скарги в зазначеній частині заслуговують на увагу.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3078цс16.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду в частині стягнення на користь Банку комісії у розмірі 2373 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до умов кредитного договору від 04 липня 2008 року, укладеного між сторонами, Банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, тобто на споживчі цілі, тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, як зазначено у ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.

Отже, розрахункові операції, за які Банк просив суд стягнути комісію є послугами, що супроводжують кредит.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач зді йснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач у даній справі не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

При цьому, позивач нараховував комісію на розрахункові операції, тобто за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позов Банку в частині стягнення комісії у розмірі 2373 грн. не підлягає задоволенню.

В той же час, відсутність позову про визнання умов кредитного договору недійсним стосовно стягнення комісії, як оспорюваного правочину, не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідачів при вирішенні цього спору, у звязку з чим доводи апеляційної скарги і в цій частині колегія суддів вважає правильними.

Такий висновок суду узгоджується з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом України у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та від 16 листопада 2016 року у справі № 234/169/15-ц.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд ухвалив заочне рішення без постановлення ухвали про заочний розгляд справи, то вони не знайшли свого підтвердження, оскільки з журналу судового засідання від 14 квітня 2010 року вбачається, що суд постановив протокольну ухвалу про заочний розгляд справи, що узгоджується з нормами ст. 225 ЦК України.

Не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову і твердження апелянта про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо укладення між сторонами кредитного договору та отримання позичальником кредитних коштів. Так, на підтвердження своїх вимог позивач надав заявку позичальника на отримання кредиту, кредитний договір, договір поруки, графік погашення заборгованості, які підписані сторонами та завірені посадовою особою Банку. При цьому, дійсність підписів відповідачів на договорах не спростовується. Крім того, факт зарахування коштів на номер кредитного рахунку 0315, який зазначений у кредитному договорі, підтверджується меморіальним ордером, призначення якого надання кредиту (ОСОБА_5О.) згідно кредитного договору № 194 від 07 липня 2008 року (а.с. 22).

До тогож, сплата кредитних коштів відповідачкою 04 серпня, 04 вересня, 24 вересня, 25 вересня, 07 жовтня, 04 та 10 листопада 2008 року свідчить про визнання нею своїх кредитних зобовязань по поверненню Банку кредиту.

Не ґрунтуються на законі і доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мав права на звернення до суду з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке право передбачене ст. 1050 ЦК України і Банк скористався ним.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для відмови Банку у задоволенні його позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 2; ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 314 ч. 2; 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 задоволити частково.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та постановити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» кредитну заборгованість за кредитним договором № 194 від 04 липня 2008 року в розмірі 15119,72 грн., що складається з 12983,01 грн. заборгованості за кредитом та 2136,71 грн. заборгованості за процентами.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» кредитну заборгованість за кредитним договором № 194 від 04 липня 2008 року в розмірі розмірі 5220,20 грн., що складається з 2969,30 грн. заборгованості за кредитом та 2250,90 грн. заборгованості за процентами.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» в задоволенні позовних вимог про стягення комісії у розмірі 2373 грн.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року в частині стягнення судових витрат залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -