У Х В А Л А

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня

2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Комунальної медичної установи «Міська лікарня № 2», ОСОБА_5, третя особа - первинна профспілкова організація Комунальної медичної установи «Міська лікарня № 2», про поновлення на роботі, відшкодування майнової й моральної шкоди, захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и л а :

Краматорський міський суд Донецької області рішенням від 19 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд Донецької області 25 серпня 2016 року зазначене рішення місцевого суду скасував та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 1 березня 2017 року касаційну скаргу КМУ «Міська лікарня № 2» задовольнила, рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 серпня 2016 року скасувала, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 липня 2016 року залишила в силі.

1 червня 2017 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 40, 147-149 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник надав ухвалу Верховного Суду України від 2 квітня 2008 року постановлену ним, як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 та 27 листопада 2013 року, 27 листопада 2014 року 18 травня 2016 року, а також постанову Верховного Суду України від

24 лютого 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції, дійшов висновку про правомірність звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України. При цьому суд установив, що після виявлення чергового факту порушення позивачем своїх трудових обов'язків (29 лютого 2016 року), відповідачем у межах установленого законом строку (14 березня 2016 року) застосовано дисциплінарне стягнення - звільнення із займаної посади внаслідок систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилам внутрішнього трудового розпорядку.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 та 27 листопада 2013 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд скасував ухвалені у справах рішення судів апеляційної інстанції та передав справи на новий розгляд з передбачених статтею 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2016_10_19/pravo1/T041618.html?pravo=1> підстав порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року, якою залишено в силі рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул тощо, не суперечить висновкам зробленим судом касаційної інстанції в ухвалі від 1 березня 2017 року, про перегляд якої подано заяву .

Наданими для порівняння ухвалами від 2 квітня 2008 року та

27 листопада 2014 року суди касаційної інстанції погодилися з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог щодо скасування наказів про оголошення догани й звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому суди дійшли висновку про відсутність підстав для звільнення позивачів за пунктом 3 статі 40 КЗ ПП України установивши, що:

- накази про застосування дисциплінарних стягнень були видані відповідачем з порушенням положень статті 148 КЗпП України в строки, які перевищували місячний термін з дня виявлення проступку (від 2 квітня

2008 року);

- в діях відповідача відсутнє систематичне порушення трудових обов'язків, а відповідачем не надано доказів наявності вини позивача в інкримінованому йому проступку (від 27 листопада 2014 року).

У зазначених судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року не містить висновку щодо застосування норм матеріального права. Зазначеною постановою відмовлено фізичній особі в задоволенні заяви про перегляд судових рішень у зв'язку з необґрунтованістю скарги.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Комунальної медичної установи «Міська лікарня № 2», ОСОБА_5, третя особа - первинна профспілкова організація Комунальної медичної установи «Міська лікарня № 2», про поновлення на роботі, відшкодування майнової й моральної шкоди, захист честі, гідності та ділової репутації за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук