Провадження № 22-ц/779/1277/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Горейко М.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, позивачки - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення з квартири, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 пред'явила до ОСОБА_1 позов про виселення з належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідач систематично порушує правила співжиття, зловживає спиртним та наносить їй тілесні ушкодження. Посилаючись на те, що така поведінка відповідача робить неможливим спільне проживання її та ще двох дітей з відповідачем у даній квартирі, та враховуючи, що ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї, просила задовольнити позов та стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Постановлено на підставі ст..116 ЖК України виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1. Також постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 551,20 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог норм чинного законодавства України, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на неправильність оцінки доказів у справі. Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції не повинен був застосовувати до спірних правовідносин статтю 116 ЖК України, оскільки позивач не є ні наймачем, ні іншою, вказаною у даній статті ЖК України особою. При цьому, зазначає представник апелянта, суд першої інстанції повинен був встановити кому належить спірна квартира та врахувати, що сторони проживали у фактичних шлюбних стосунках починаючи з 1992 року і дана квартира була придбана за кошти ОСОБА_1, який тривалий час займався підприємницькою діяльністю. Також представник апелянта вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, не з'ясував чи до відповідача вживались заходи попередження або громадського впливу і чи будучи вжитими, вони не дали позитивних результатів. Крім того, представник апелянта звертає увагу суду на те, що позивач ОСОБА_3 після судового засідання 10.04.2017 року запевнила відповідача, що справу про виселення вона закриє, а тому в подальшому він не з'являвся в суд. Посилаючись на вищенаведене, представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримали. Додатково ОСОБА_1 пояснив, що хоч він та ОСОБА_3 перебували в інших шлюбах, які були фіктивними, вони в дійсності проживали разом однією сім'єю, разом набули спірну квартиру. Зазначив, що кошти на цю квартиру дав він після продажу в 2011 році успадкованого ним житлового приміщення після смерті матері. Не заперечив, що ОСОБА_3 під час проживання в Німеччині мала з 2001 року придбаний на праві власності жилий будинок і земельну ділянку, які в подальшому нею були продані не за 55 тисяч євро, а тільки за 10 тисяч євро. ОСОБА_1 та його представник вважають, що рішення про виселення із спірної квартири, яка у відповідності із ст.74 СК України є спільною власністю сторін, ухвалено без правової підстави.

ОСОБА_3 та її представник доводи апеляційної скарги заперечили. ОСОБА_3 крім того пояснила, що з ОСОБА_1 вона спільно проживала тільки з 1992 року по 1996 рік. В 1996 році ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_5 і виїхав з нею до Німеччини. Також ОСОБА_3 зазначила, що вона у 1997 році одружилась з ОСОБА_6, з яким прожила в шлюбі по 2004 рік. Під час проживання у Німеччині вона придбала жилий будинок, який у 2005 році продала за 55 тисяч євро, і за ці кошти у 2007 році придбала у м.Івано-Франківську 3-х кімнатну квартиру. Тоді вона вже була розведена з ОСОБА_6, підтримувала відносини з ОСОБА_1, від якого у 2006 році народилась дитина. Позивачка вказала, що орієнтовно в 2008 році відповідач продав успадковану ним після смерті матері квартиру у м.Нова Каховка, однак кошти він їй не давав, а розтратив і пропив, оскільки страждає хронічним алкоголізмом, з приводу чого періодично лікується. Після отримання нею свідоцтва про право власності на зазначену нею квартиру вона у 2010 році з жалості до ОСОБА_1, як до батька своїх дітей, прописала його у цю квартиру. Однак, змушена була звернутись в суд за захистом, оскільки відповідач, який зловживає спиртним, своєю протиправною поведінкою у згаданій квартирі, яка триває вже декілька років, унеможливлює безпечне життя для неї та дітей. Одна їх дитина має інвалідність у зв'язку із захворюванням цукровим діабетом, виникненню якої сприяла негативна поведінка батька вдома. Вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, ОСОБА_3 та її представник просять залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, беручи до уваги неодноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї, дійшов до висновку про наявність підстав для виселення ОСОБА_1 із належної позивачу на праві власності квартири. З цим висновком суду погоджується і колегія суддів на підставі такого.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 являється ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21.07.2007 року (а.с.15). Також встановлено, що в даній квартирі 13.01.2010 року був зареєстрований відповідач, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах (а.с.16-17).

Твердження апелянта і його представника про те, що право спільної сумісної власності на згадану вище квартиру виникло у ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на підставі ст.74 СК України, оскільки вони на час придбання цієї квартири проживали разом у фактичних шлюбних відносинах, колегія суддів відхиляє. Адже, навіть при доведеності того факту, що сторони станом на липень 2007 року, тобто на час виникнення права власності на зазначене вище жиле приміщення, перебували у фактичних шлюбних відносинах, відповідач мав довести, що він приймав особисту участь у придбанні цього майна.

У постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року в справі №6-612цс15; від 16.12.2015 року в справі №6-2641цс15; від 02 жовтня 2013 року та інших аналогічних постановах ВСУ наголошується на тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, навіть застосовуючи статтю 60 СК України при вирішенні спору між особами, які перебувають у шлюбі, та визнаючи право спільної сумісної діяльності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст.60 СК України вважається правильно застосованою.

Зазначені постанови ВСУ згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими до виконання всіма судами України.

Відповідачем ж не надано ніяких належних і допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні сумісні кошти його та ОСОБА_3, а не за кошти, належні тільки позивачці.

Твердження ОСОБА_3 про те, що на придбання згаданої квартири вона використала тільки свої особисті кошти, виручені, зокрема, від продажу будинку і земельної ділянки у Німеччині, відповідачем ніякими об'єктивними доказами не спростовано. При цьому колегія суддів також приймає до уваги посилання сторін на те, що вони тривалий час перебували в інших шлюбах, і ніяких документальних підтверджень того, що ці шлюби визнавались недійсними або фіктивними немає. З цього випливає, що ОСОБА_3 могла мати особисті кошти, необхідні для придбання нею житла. Той факт, що дана квартира належить позивачу на праві власності підтверджується копією свідоцтва про право власності від 21.07.2007 року, яке недійсним не визнавалося.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Чинним житловим законодавством України (ст.116 ЖК України) в якості способу захисту прав власника житлового будинку передбачено виселення члена його сім'ї без надання іншого житла за наявності певних підстав.

В п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року із змінами "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивачем надано документальне підтвердження, а судом першої інстанції було дано правильну оцінку систематичним порушенням відповідачем правил співжиття та його неправомірної поведінки у спірній квартирі. Факти неправомірної поведінки відповідача за останній рік доведено постановами Івано-Франківського міського суду від 20.09.2016 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за яке йому оголошено усне зауваження та постановою цього ж суду від 02.11.2016 року про визнання його винним у вчиненні аналогічного адмінправопорушення, за яке на нього накладено адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт (а.с.6,9, 59). Ці постанови перебувають у законній силі.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що після притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, які є заходами попередження неправомірної поведінки в подальшому, належних висновків не зробив, а продовжував вчиняти протиправні дії по відношенню до власника квартири - ОСОБА_3

З огляду на вищенаведене, посилання апелянта на те, що суд неправильно застосував до даних правовідносин статтю 116 ЖК України, колегія суддів вважає безпідставним і тому до уваги не приймає.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду першої інстанції про виселення відповідача із спірної квартири без надання іншого житла ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування ухваленого в даній справі рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218; 303; 307; 308; 313-315; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: М.Д. Горейко

В.Д. Фединяк