Справа № 214/6163/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 грудня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

за участю: секретарів судового засідання Латкіної О.В., Бєлікової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про визнання кредитного договору удаваним, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача за первісним позовом звернувся до суду з позовом 12.08.2015 року, в якому просив суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 6/2А08 від 04.02.2008 року станом на 01.07.2015 року в загальному розмірі 291 482,91 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 213 022,33 грн., по процентам за користування кредитом 332,51 грн., за пенею (в межах 1 року) 78 128,07 грн.; стягнути з відповідача на користь ПАТ «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 914,83 грн.

Предявлені вимоги мотивовано тим, що 04.02.2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №6/2А08, за умовами якого первісний кредитор надав позичальникові ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в розмірі 21 771 доларів США. На підставі укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» договору від 17.12.2012 року права вимоги за вказаним кредитним договором перейшли до нового кредитора ПАТ «Альфа-Банк». У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитно-договірних зобовязань та допущенням істотних порушень умов договору від 04.02.2008 року, новий кредитом ПАТ «Альфа-Банк» предявив позичальникові вимогу про дострокове повернення кредиту разом із нарахованими процентами та пенею в межах строку позовної давності в загальному розмірі 291 482,91 грн. Оскільки в добровільному порядку ОСОБА_1 погашати заборгованість відмовляється, за захистом майнових інтересів позивач звернувся до суду з позовом.

Не визнаючи предявлені вимоги, відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 26.11.2015 року подав зустрічний позов до ПАТ «Альфа-Банк» (т.1 а.с.47-50), в якому просив суд: визнати кредитний договір №6/2А08 від 04.02.2008 року, укладений між ним та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», удаваним в частині валюти зобовязання, та визнати цей договір укладеним в національній валюті, відповідно до умов якого йому було надано кредит в розмірі 109 943,55 грн.; зобовязати ПАТ «Альфа-Банк» провести перерахунок заборгованості за кредитним договором із врахуванням всіх здійсненим ним платежів за кредитом з їх направленням на погашення заборгованості за кредитом, наданим в сумі 109 943,55 грн. та погашення відсотків за курсом гривні по відношенню до долару США на дату здійснення погашення; визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 від 02.09.2015 року за №11153 щодо звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки Nissan TIIDA, р/н АЕ 6233СВ, таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування предявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що дійсно між ним та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено кредитний договір №6/2А08, виконання зобовязань за яким забезпечувались заставою належного йому автомобіля, придбаного за рахунок кредитних коштів. На час укладення кредитного договору за погодженням з банком договір оформлявся в доларах США формально, хоча фактично між ними було досягнуто згоду про надання кредиту та його погашення в національній валюті України гривні в розмірі 109 953,55 грн. На переконання банку, укладення договору таким чином буде фінансово вигідніше у звязку з нижчою процентною ставкою за користування кредитом в іноземній валюті. Вказані обставини ОСОБА_1 підтверджує тим, що: 1) кредитні кошти перераховувались на рахунок, відкритий на його імя у валюті його надання гривнях без проведення конвертації, а не видавались йому готівкою; 2) вартість предмету застави визначалась в гривнях, авансовий платіж за купівлю авто за рахунок кредитних коштів також здійснювався в гривнях; 3) погашення кредиту здійснювалось в національній валюті без конвертації внесених коштів в іноземну валюту. За даних обставин, ОСОБА_1 вважав, що кредитний договір №6/2А08 від 04.02.2008 року є удаваним правочином, у звязку з чим відповідно до ст.235 ЦК України вважав, що спір підлягає вирішенню із застосуванням норм, що регулюють виконання дійсного правочину.

Разом з тим, відповідач за первісним позовом зазначив, що одночасно зі зверненням до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Акцент-Банк» звернувся до нотаріуса та отримав виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості. Вказані дії банку ОСОБА_1 розцінює як подвійне стягнення заборгованості, що є неправомірним та порушує його права й інтереси. Вважав, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус допустив порушення вимог Постанови КМУ №1172 від 29.06.1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусом», а також п.2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом МЮУ №296/5 від 22.02.2012 року. Оскільки жодних повідомлень від банку про необхідність погашення кредитної заборгованості він ніколи не отримував, вважав, що підстави для стягнення з нього заборгованості за виконавчим написом в безспірному порядку були відсутні.

Ухвалою суду від 09.02.2016 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 обєднано в одному провадженні з вимогами за первісним позовом ПАТ «Акцент-Банк» для їх спільного розгляду (т.1 а.с.80-81).

Представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним ПАТ «Акцент-Банк» ОСОБА_3 вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні; в задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив відмовити у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю. Згідно позиції, викладеної в письмових запереченнях (т.1 а.с.182-187), зазначив, що під час укладення кредитного договору № 6/2А08 від 04.02.2008 року сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, які позичальника повністю влаштовували, підписали його без будь-яких зауважень чи заперечень, волевиявлення сторін, направлене на укладення кредитного договору, було вільним, а тому договір по своїй суті не є удаваним, оскільки не приховував інший правочин. Факт придбання автомобіля за цільові кредитні кошти та проведення розрахунків за договором купівлі-продажу транспортного засобу не можуть свідчити про те, що договір був удаваним. Оскільки предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит), а валюта умова його надання, тому зміна валюти кредиту та виконання позичальником зобовязань в національній валюті, що на території України є правомірним, не змінює природи кредитного договору та не створює інший правочин. Позаяк, з огляду на те, що договір було укладено в 2008 році, в той час, як зустрічний позов предявлено ОСОБА_1 в 2015 році, просив застосувати строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити, про що подав відповідну заяву (т.1 а.с.97, 236).

Щодо вчиненого ПАТ «Акцент-Банк» виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет застави, представник вважав, що він виконаний нотаріусом правомірно, у відповідності до всіх вимог діючого законодавства на підставі належного обсягу документів. Необхідності в наданні повідомлення про направлення вимоги про погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором перед зверненням стягнення на предмет застави ні умовами кредитного договору, ні договору застави не передбачено.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним ПАТ «Акцент-Банк» надав аналогічні пояснення викладеним в письмових запереченнях без зміни позиції по справі. Додатково в обґрунтування вимог за первісним позовом зазначив, що ОСОБА_1 нерегулярно погашав заборгованість за кредитним договором, а після 30.04.2014 року взагалі припинив внесення платежів. Стосовно виконання виконавчого напису нотаріуса вказував, що він дійсно перебуває на виконанні в органах ДВС, однак про результати його виконання банку нічого не відомо.

В подальшому представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним ПАТ «Акцент-Банк» ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення вимог ПАТ «Альфа-Банк» за первісним позовом, наполягаючи на задоволенні вимог за зустрічним в повному обсязі. Неодноразово акцентувала увагу суду, що поданням позову до суду та одночасним зверненням стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса в рахунок погашення однієї і тієї ж заборгованості за кредитним договором, банк допускає подвійну відповідальність позичальника, що є протиправним. На даний момент в рамках виконавчого провадження за виконавчим написом органами ДВС у ОСОБА_1 вилучено автомобіль. Крім того, при вирішенні спору про стягнення заборгованості просила застосувати строк позовної давності, про що в усному порядку заявила в ході судового розгляду справи (т.1 а.с.227, графа 21 журналу с/з). Посилаючись на відсутність доказів відкриття на імя позичальника розрахункового рахунку в іноземній валюті на зарахування кредитних коштів, надання кредиту та безготівкове перерахування коштів саме в іноземній валюті, наполягала на тому, що правочин є удаваним. Не погоджуючись із наданим ПАТ «Альфа-Банк» розрахунком заборгованості, представник зазначила, що банком не було враховано внесений ОСОБА_1 черговий платіж 28.03.2014 року.

В подальшому відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності його представника ОСОБА_5, підтримавши попередньо надані пояснення та викладену позицію по справі.

В судове засідання представник відповідача за зустрічним позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не зявився, повідомлявся неодноразово належним чином, причини неявки суду не відомі.Заяв про відкладення розгляду справи та заперечень проти предявлених вимог на адресу суду не надходило.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору за зустрічним позовом Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі.

З урахуванням попередньо наданих пояснень та позиції осіб, які беруть участь у справі, з метою дотримання розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності осіб, які не зявились, оскільки їх неявка не перешкоджає цьому.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, повно і всебічно зясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, а сторонами визнано, що 04.02.2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», як «банком» та ОСОБА_1 як «позичальником» було укладено кредитний договір №6/2А08 за результатами розгляду поданої останнім заяви-анкети на отримання кредиту від 23.01.2008 року (т.1 а.с.5-8, 9).

У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.2 кредитного договору (т.1 а.с.5) банк надає позичальнику кредит у сумі 21 771 доларів США на споживчі цілі придбання автомобіля, з визначенням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 9,5% річних та кінцевим строком повернення не пізніше 03.02.2015 року.

Пунктом 3.1 кредитного договору визначено, що сторонами погоджено порядок безготівкового надання кредиту шляхом одноразового перерахування коштів в повному обсязі безпосередньо з позичкового рахунку № 4030 на рахунок № 290969021.

Згідно з п.п.3.3, 3.4 договору, нарахування банком процентів за користування кредитом починається з дати видачі кредиту щомісячно в перший робочий день місяця, наступного за звітним, за період з першого по останній день звітного місяця, а також в день кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного п.2.3 договору. Проценти сплачуються позичальником щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором №6/2А08 від 04.02.2008 року забезпечуються договором застави транспортного засобу №6/3А08 від 04.02.2008 року, належного ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №509/к-п від 29.01.2008 року автомобіля марки Nissan Tiida, 2007 року випуску (п.4.1 договору, а.с.5-зворот, 51-58 т.1).

Відповідно до Графіку погашення кредиту Додатку №1 до кредитного договору (т.1 а.с.7-8), погашення позичальником кредиту здійснюється щомісячними ануїтетними платежами у валюті надання кредиту по 259,18 доларів США (по тілу кредиту) та нарахованих процентів за користування ним в залежності від кількості днів у звітному місяці. При цьому, отримавши кредит на придбання автомобіля, позичальник повинен був внести: власний внесок в розмірі 10% від вартості авто 2419 доларів США; страхування життя 174,17 доларів США; касове обслуговування за видачу кредиту 435,42 доларів США; страхування транспортного засобу за повним КАСКО 1197,41 доларів США; первинний внесок 4933,79 доларів США.

Правомірність надання банком кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті підтверджується наявними як у ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», так і його правонаступника, генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями № 1 від 05.10.2011 року та відповідними дозволами №1-3 від 31.10.2001 року, 20.01.2006 року (т.1 а.с.119-122), що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією ВСУ у справах № 6-190цс15 та 6-1680цс15.

Таким чином, суд приходить до висновку, що виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, наданим в іноземній валюті, було правомірно визначено у валюті його надання, тобто доларах США.

Згідно ст.ст.525, 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України.

Як встановлено в ході судового розгляду та не спростовано відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1, погоджену сторонами суму кредитних коштів він отримав в повному обсязі шляхом їх безготівкового перерахування в рахунок оплати вартості придбаного ним транспортного засобу, що підтверджується випискою з особового рахунку ОСОБА_1 (т.1 а.с.192). Вказані обставини суд розцінює як свідчення належного виконання позивачем за первісним позовом взятих на себе зобов'язань перед позичальником.

В рахунок виконання своїх зобовязань за кредитним договором, станом на 01.07.2015 року ОСОБА_1 вніс 4 242,35 доларів США щомісячний платіж, 730 доларів США тіло кредиту (фактично нараховано 10 871,40 доларів США), 3512,35 доларів США процентів за користування кредитом (фактично нараховано 3528,18 доларів США). За допущення прострочення внесення щомісячних платежів та несвоєчасне погашення заборгованості банком нараховано пеню в розмірі 106 150,71 грн., яку позичальник взагалі не погашав.

До моменту припинення дії договору 03.02.2015 року, наявну прострочену заборгованість відповідач за первісним позовом не погасив, в результаті чого станом на 01.07.2015 року виникла прострочена заборгованість за кредитом (тіло) 10 141,40 доларів США, по процентам за користування кредитом 15,83 доларів США, а також пенею 106 150,71 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (т.1 а.с.29). Направлені на адресу позичальника вимоги про погашення заборгованості ним залишено поза увагою.

В ході судового розгляду також встановлено, що 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - первісним кредитором та ПАТ «Альфа-Банк» - новим кредитором укладено договір відступлення прав вимоги (а.с.12-22), що узгоджується з п.5.3.4 кредитного договору (т.1 а.с.6).

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника), що визначено ст.1077 ЦК України.

Відповідно до п.2.1, п.2.2 договору відступлення прав вимоги (т.1 а.с.13, 137), первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобовязується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених договором. Внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфелю новий кредитор набуває усіх прав вимогам первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення в обсязі всіх грошових зобовязань за ними.

Витягом з Додатку №1 до договору підтверджується факт передачі кредитного портфелю за кредитним договором №6/2А08 від 04.08.2012 року, укладеним з ОСОБА_1 (а.с.28), у звязку з чим суд приходить до переконання про те, що ПАТ «Альфа-Банк», набувши прав нового кредитора в рамках факторингових відносин, є належним позивачем по справі, та відповідно має право на предявлення вимог про погашення позичальником заборгованості.

Аналізом дійсних обставин справи, розрахунку заборгованості, не спростованого відповідачем за первісним позовом будь-якими належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленої ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №6/2А08 від 04.02.2008 року станом на 01.07.2015 року за тілом кредиту в сумі 10 141,40 доларів США, що еквівалентно 213 022,33 грн., по процентам за користування кредитом 15,83 доларів США, що еквівалентно 332,51 грн., та за пенею 106 150,71 грн.

Нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії суд не перевіряє з огляду на погашення їх позичальником в повному обсязі добровільно, понад суми нарахування, а також відсутність оспорювання їх сторонами.

Не погоджуючись із предявленими позивачем за первісним позовом вимогами про стягнення заборгованості, відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов про визнання кредитного договору удаваним правочином, посилаючись на те, що під укладенням договору про надання кредиту в іноземній валюті малось на увазі укладення договору в національній валюті України, в якій і виконувались сторонами зобовязання за договором, у тому числі видача кредитних коштів, погашення заборгованості без проведення конвертації внесених ОСОБА_1 коштів з національної валюти в іноземну.

Суд, визначаючи межі розгляду цієї справи, виходить з того, що правочин може бути визнаний судом недійсним (нікчемний чи оспорюваний) лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, з яких звернувся позивач до суду із застосуванням тієї норми матеріального права, яка регулює спірні відносини в залежності від предмету і підстав позову, на чому акцентує увагу Пленум Верховного Суду України в п.п.1, 4, 7 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Крім того, відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Крім того, відповідно до розяснень, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Як зазначав в ході судового розгляду представник відповідача за зустрічним позовом ПАТ «Альфа-Банк», одержуючи кредит на придбання автомобіля, ОСОБА_1 мав реальну можливість одержати кошти в національній валюті України гривні, проте на власний розсуд за своїм вільним волевиявленням прийняв рішення про одержання кредитних коштів в іноземній валюті доларах США, що також зазначено у власноруч заповненій ним заяві-анкеті позичальника на отримання кредиту саме в доларах США від 23.01.2008 року (п.1 заяви, а.с.9 т.1).

Між іншим, підписуючи оспорюваний кредитний договір, позивач за зустрічним позовом тим самим підтвердив обставини досягнення з банком згоди з усіх істотних умов цього договору, точно визначивши в договорі свої наміри. При цьому, сторони не мали на меті інших цілей, ніж ті, що передбачені чинним законодавством України для кредитних договорів, а саме: банк зобовязався надати позичальнику кредит у відповідному розмірі в іноземній валюті, а позичальник зобовязався повернути кредит у тій же валюті, в якій він його отримав, у строки, встановлені договором та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Більш того, до банку із заявами про надання додаткової інформації або розяснення певних положень договору протягом періоду з 04.02.2008 року та до моменту ухвалення судом рішення позивач за зустрічним позовом не звертався. Крім того, погашення позичальником заборгованості здійснювалось шляхом зарахування коштів з конвертацією саме в іноземну валюту, що слідує з розрахунку заборгованості та спростовує його доводи в частині здійснення погашення кредиту та зарахування банком виключно в національній валюті без проведення конвертації в валюту надання кредиту (т.1 а.с.29).

Крім того, в ході судового розгляду встановлено, що сторони за кредитним договором мали намір та уклали саме кредитний договір, що не оспорюється позивачем за зустрічним позовом та підтверджено відповідачами за зустрічним позовом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, ОСОБА_1 не довів належними та достовірними доказами факт укладення удаваного правочину, спрямованість волі сторін на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені дійсним правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки мають право на розміщення іноземної валюти від свого імені.

Частиною 3 статті 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Так, не заслуговують на увагу також доводи позивача за зустрічним позовом, що у випадку, якщо кредитний договір був би укладеним саме в іноземні валюті, сторони не могли б здійснювати фінансово-розрахункових операцій в національній валюті, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, зокрема, ст.35 Закону України «Про Національний банк України», ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.524 ЦК України, які хоч і визначають, що єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня, однак не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті та їх одночасне виконання як в іноземній, так і національній валютах.

Між іншим, не визнаючи вимоги за зустрічним позовом, представник відповідача за зустрічним позовом ПАТ «Альфа-Банк» просив також застосувати наслідки спливу строку позовної давності до предявлених ОСОБА_1 зустрічних вимог.

Відповідно до ст.ст.257, 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В свою чергу, як визначено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, положення ЦК України про позовну давність застосовується у випадку обґрунтованості позовних вимог (ст.267 ЦК України) та може бути підставою для відмови в задоволенні позову лише в разі його доведеності, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, що зроблено до ухвалення ним рішення. Недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що кредитний договір №6/2А08 від 04.02.2008 року, укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 в іноземній валюті доларах США, не є удаваним, так як він не приховував будь-який інший правочин, укладений в гривні, у звязку з чим предявлені ОСОБА_1 вимоги за зустрічним позовом в цій частині задоволенню не підлягають у звязку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Не підлягає задоволенню також заявлена ОСОБА_1 вимога про зобовязання ПАТ «Альфа-Банк» провести перерахунок заборгованості за кредитом із врахуванням всіх здійснених ним платежів із направленням їх на погашення заборгованості за кредитом, наданим в сумі 109 943,55 грн. за курсом української гривні, оскільки вона є похідною від первісної вимоги, в той час як в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт укладення кредитного договору саме в іноземній валюті, а всі сплачені ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення заборгованості було зараховано банком із проведенням конвертації в іноземну валюту та відображено в розрахунку заборгованості (т.1 а.с.29, 59-61). Доказів, які б спростовували зазначений розрахунок, а так само платіжних доручень, які б свідчили про те, що ПАТ «Альфа-Банк» не врахував будь-яку із здійснених позичальником оплат, останнім суду не надано.

При вирішенні по суті предявленої ОСОБА_1 за зустрічним позовом вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд виходить з наступного.

Як вже встановлено судовим розглядом, в рахунок забезпечення виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором №6/2А08 від 04.02.2008 року між ним та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 04.02.2008 року було укладено договір застави транспортного засобу за №6/3А08 належного йому автомобіля марки Nissan Tiida, 2007 року випуску, тип Легковий Комбі-В, колір чорний, шасі (кузов) № 3N1BCAC11UK398163, VIN-3N1BCAC11UK398163, р/н НОМЕР_1 заставною вартістю 122 159,50 грн. (т.1 а.с.128-129).

У звязку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобовязань, у тому числі після закінчення строку дії кредитного договору, ПАТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості за кредитом в розмірі 15 210,78 доларів США, нарахованої станом на 01.07.2015 року (т.1 а.с.130-131), із попередженням, що в інакшому випадку банк розпочне звернення стягнення на предмет застави шляхом реалізації на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку.

Оскільки вимога банку залишилась ОСОБА_1 поза увагою, ПАТ «Альфа-Банк», маючи права за договорами забезпечення згідно договору від 17.12.2012 року в рамках факторингових відносин з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (а.с.139-142, 219-221), 02.09.2015 року звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 із заявою про вчинення виконавчого напису, зареєстрованою за вх. №958/0220 від 02.09.2015 року (т.1 а.с.126-127).

Вчинення виконавчих написів щодо стягнення заборгованості за рахунок предмета застави регламентується ст.18, ч. ч.1, 2 ст. 590 ЦК України, ч.6 ст.20 Закону України «Про заставу», ч.1 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст.87-91 Закону України «Про нотаріат», гл.16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (далі за текстом Порядок), п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 року.

Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат», п.п.1.1, 1.2 Порядку, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», п.п.3.1 п.3 гл.16 Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України (п. 1.2 ст. 1 глави 16 Порядку).

Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Крім того, п. 2.1 глави 16 Порядку встановлено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Таким чином, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, обґрунтованість розрахунку заборгованості, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Аналогічна позиція стосовно цього викладена Верховним Судом України в постанові від 20.05.2015 року у справі № 6-158цс15.

Дослідженням витребуваних судом матеріалів нотаріальної справи (т.1 а.с.124-159) встановлено, що для вчинення нотаріусом виконавчого напису ПАТ «Альфа-Банк» надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості станом на 01.07.2015 року за тілом кредиту 213 022,33 грн., по процентам за користування кредитом 332,51 грн., докази належного направлення позичальникові письмової вимоги про усунення порушень в добровільному порядку, а з дня виникнення права вимоги строк позовної давності не минув, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений він у відповідності до вимог закону.

На підставі виконавчого напису нотаріуса №11153, вчиненого 02.09.2015 року, та заяви представника ПАТ «Альфа-Банк» державним виконавцем Саксаганського відділу ДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області 27.10.2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49142789 (т.1 а.с.68).

В ході судового розгляду справи представником відповідача за зустрічним позовом ПАТ «Альфа-Банк» суду не надано жодних доказів в підтвердження того, що виконавчий напис нотаріуса є виконаним, а кредитна заборгованість погашена за рахунок реалізації предмету застави, що суд розцінює як свідчення того, що хоча дія кредитного договору припинена 03.02.2015 року, однак зобовязання продовжують тривати до їх повного виконання.

Оскільки забезпечуване заставою зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному і не призводить до його заміни, тому суд приходить до висновку, що задоволення предявлених ПАТ «Альфа-Банк» вимог про стягнення заборгованості не зумовлюватиме подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечуваним зобовязанням відсутня.

За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Щодо первісного позову ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідач за первісним позовом ОСОБА_1, заперечуючи проти його задоволення, просив застосувати позовну давність, про що подав відповідну заяву (т.2 а.с.10). Вирішуючи питання щодо можливості застосування строку позовної давності при вирішенні даного спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як акцентує увагу Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Стаббігс на інші проти Великобританії» від 22.10.1996 рокута «Девеер проти Бельгії» від 27.02.1980 року, «…право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі й встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав…».

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом ст.261 ЦК України, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з умов кредитного договору №6/2А08 від 04.02.2008 року, кредит надавався ОСОБА_1 строком до 03.02.2015 року із обовязком його погашення щомісячними ануїтетними платежами до 25 числа місяця, наступного за звітним (т.1 а.с.5-8).

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору до 03.02.2015 року, сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Так, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 востаннє вніс грошові кошти 25.06.2015 року в сумі 168,64 доларів США, з яких 65,11 доларів США зараховано в рахунок погашення тіла кредиту, а 103,53 доларів США погашення процентів за користування кредитом. Внесення ОСОБА_1 коштів в рахунок погашення неустойки, нарахованої з 01.04.2013 року, не здійснювалось (т.1 а.с.29).

За даних обставин суд приходить до переконання про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та по процентам за користування кредитом.

При цьому, оскільки ПАТ «Альфа-Банк» первісно заявлено вимогу про стягнення заборгованості за пенею в межах строку позовної давності в 1 рік в сумі 78 128,07 грн., яка розрахована вірно (виходячи з розрахунку в межах 1 року, що передував зверненню позивача за первісним позовом до суду, починаючи з 12.08.2014 року до 12.08.2015 року, після проведення конвертації з іноземної валюти, в якій здійснювалось її нарахування, в національну за курсом долару США 21,005219 грн. * 3719,46 доларів США, виходячи з розрахунку: 161,13 + 185,72 + 183,75 + 193,42 + 206,15 + 226,88 + 231,71 + 293,75 + 510,26 + 503,77 + 520,34 + 502,58 = 3 719,46), підстав для застосування до неї позовної давності немає.

Таким чином, враховуючи доведеність в ході судового розгляду вимог ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку про необхідність їх задоволення в повному обсязі, у звязку з чим з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №6/2А08 від 04.02.2008 року станом на 01.07.2015 року в загальному розмірі 291 482,91 грн., яка складається із заборгованості: за тілом кредиту 213 022,33 грн., по процентам за користування кредитом 332, 51 грн., пенею 78 128,07 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги ст.88 ЦПК України та п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», та вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 2914,83 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.4).

З урахуванням відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, понесені ним витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Заходи забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 у вигляді зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса №11153, виданого 02.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, застосовані ухвалою суду від 17.10.2016 року (а.с.171-172), відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України у звязку з відмовою в задоволенні предявленого ним позову суд вважає за доцільне скасувати в силу відсутності необхідності та припиненням існування обставин, які визначали б доцільність їх подальшого застосування.

Керуючись ст.ст.3, 4-10, 15, 60, 61, 88, ч.6 ст.154, 208 ч.1 п.2, 209, 212-215, 218, 223, 293, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2), на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», , заборгованість за кредитним договором №6/2А08 від 04.02.2008 року станом на 01.07.2015 року в загальному розмірі 291 482 (двісті девяносто одна тисяча чотириста вісімдесят дві) грн. 91 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом 213 022 (двісті тринадцять тисяч двадцять дві) грн. 33 коп., по процентам за користування кредитом 332 (триста тридцять дві) грн. 51 коп., пені 78 128 (сімдесят вісім тисяч сто двадцять вісім) грн. 07 коп.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2), на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», , в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 2914 (дві тисячі девятсот чотирнадцять) грн. 83 коп.

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про визнання кредитного договору удаваним, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Заходи забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса №11153, виданого 02.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, застосовані ухвалою суду від 17.10.2016 року скасувати після набрання рішенням суду законної сили.

Копію рішення суду після набрання ним законної сили та виданий на його підставі виконавчий лист в частині скасування заходів забезпечення позову направити до Саксаганського ВДВС м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області для виконання.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.І. Євтушенко