Номер провадження: 22-ц/785/2263/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Станкевича В.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 56 838,7 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (100 дол. США = 2629, 85 гривень) на день ухвалення рішення становить 1 494 772, 55 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 6 890 гривень

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала до судуапеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задовольнити частково: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму несплаченого боргу в розмірі 19 500 доларів США, за курсом НБУ на день ухвалення рішення та неустойки у розмірі 220118,03 грн.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було достовірно встановлено, що 18 червня 2014 року між ОСОБА_4 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого Позикодавець передала, а Позичальник прийняв у власність 25 000 дол. США, та остання зобовязалась повернути вищевказані грошові кошти в строк до 01.01.2015 року.

На підтвердження укладення даного договору відповідачем 18.06.2011 року була написана розписка, відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 25 000 дол. США, які зобовязалась повернути в строк до 01 січня 2015 року.

Отже, судом вірно встановлено, що факт неповернення боргу підтверджується борговим документом (розпискою), який перебуває у позивача, оскільки, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

В розписці, також, зазначено, що сторони домовились, що на суму боргу нараховуються відсотки за користування в розмірі 2 % від загальної суми боргу в місяць (або 0,07% в день від суми боргу), та за прострочення повернення на суму боргу підлягають відсотки в розмірі 10 % в місяць (або 0,33 % в день від суми боргу).

Надана розписка є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобовязання, так як відповідач даний факт жодним чином не спростувала.

Отже загальна сума простроченого боргу була вірно розрахована судом та становить 25 000 + 3209, 67 + 28 629, 03 = 56 838,7 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (100 дол. США = 2629, 85 гривень) на день ухвалення рішення становить 1 494 772, 55 гривень.

За договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, такий правочин укладається у письмовій формі.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що сторонами дотримано.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми

Тому, обов'язкове нотаріальне посвідчення такого договору законом не вимагається, що спростовує доводи апеляційної скарги про необхідність укладення нотаріально посвідченого договору позики .

Крім того, боргова розписка відповідачем не оспорювалась.

Отже, встановлені судом першої інстанції обставини, які знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, свідчать про відповідність договору позики, укладеного між сторонами, вимогам ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику / грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та дійшов вірного висновку про часткове задоволення заявлених вимог.

Такий висновок суду першої інстанції повністю кореспондується з матеріалами справи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, договір позики має бути укладений у письмовій формі (ст. 1047 цього кодексу) , рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, або були частково повернуті.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що відсотки у розмірі 2% сплачені за весь період користування грошовими коштами, що відповідач підтверджує наданими в суді апеляційної інстанції заявами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не являються належними та допустимими доказами в розумінні ст..ст. 57-59 ЦПК України та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги щодо виходу суду за межі позовних вимог є надуманими та безпідставними, оскільки спростовуються позовною заявою .

При встановлених обставинах районний суд прийшов до правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу за договором позики та відсотків за користування грошовими коштами та за прострочення повернення на суму боргу.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.02.2017 року було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, то з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню 3000 гривень.

Відповідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Отже, висновки суду про задоволення позовних вимог відповідають встановленим обставинам справи, до яких суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3000 (три тисячі) гривень за подачу апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_7