АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/7843/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1048/К/17 суддя Чайкін І.Б.
Категорія - 26 ( І ) Суддя-доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретаря - Борщ А.А.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»- Громко Наталі Володимирівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ( надалі - ПАТ«ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що понад 21 рок працював на підприємстві відповідачів у небезпечних і шкідливих умовах праці. У зв'язку з тривалістю роботи в шкідливих умовах машиністом екскаватора у кар'єрі позивач отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 03 червня 2013 року йому встановлено втрату професійної працездатності 30%. Внаслідок професійного захворювання він переносить фізичний біль, відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу. У зв'язку із цим, він просив суд стягнути на його користь з відповідача у відшкодування моральної шкоди 320000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 березня 2017 року позов задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_2. у відшкодування моральної шкоди, завдану йому внаслідок втрати професійної працездатності з ПАТ «ЦГЗК» -15000 грн., без урахування податку з доходів фізичних осіб. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального і процесуального законодавства, ставить питання про зміну рішення суду та зменшення розміру моральної шкоди до 5000 грн.

Зокрема вважає, що визначений розмір моральної шкоди не відповідає принципу розумності та справедливості. Вважає, що судом не враховано, що позивач знаючи про шкідливі умови виробництва добровільно погодився із умовами праці.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із записів трудової книжки позивач ОСОБА_2 з 1986 року до 2013 року працював на різних робітничих професіях у ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ( а.с.6-13).

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини йому встановлене вперше професійне захворювання - хронічне обструктивне захворювання легенів першої ст. та відбаційна хвороба першого ст. з периферичним синдромом, плече лопаткового періартрозу.

Висновком МСЕК, при первинному огляді, від 03 червня 2013 року ОСОБА_2 встановлено 30 % втрати професійної працездатності безстроково.Висновком МСЕК від 25 червня 2014 року встановлено 30 % втрати професійної працездатності по професійному захворюванню, з яких 15% - ХОЗЛ, 15% - вібраційна хвороба ( а.с. 24-25).

З фактом професійного захворювання проведено розслідування, за результатами якого складено акт від 28.03.2013 року про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_2 Яким встановлена причина виникнення захворювання, що позивач виконував роботи в умовах впливу шкідливих факторів, які відносяться до 59 класу шкідливості та перевищують гранично допустимий рівень небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища ( а.с.15-17).

Згідно виписко-епікризів із медичних карток стаціонарного хворого, ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні в Українському НДІ промислової медицини з з 25.01.2013 р. По 06.02.2013 р., з 24.01.2014р. по 10.02.2014р., з 07.07.2015 року по 24.07.2015 року, з 29.02.2016 року по 14.03.2016. року, у зв'язку із погіршенням стану здоров'я через професійне захворювання /а.с. 26-35 /.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2посилався на те, що у зв'язку із отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеню втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку мають компенсувати відповідачі, які не забезпечили йому безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов'язку відповідачів відшкодувати на користь позивача спричинену моральну шкоду у зв'язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням, з урахуванням часу роботи позивача на кожному підприємстві та дією шкідливих факторів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв'язку з професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Зокрема, позивач переносить моральні страждання, пов'язані з професійним захворюванням, лікуванням та неможливістю вести повноцінний спосіб життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно відсутності вини у спричинені позивачу моральної шкоди, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як зазначалось, згідно акту розслідування професійного захворювання, причиною професійного захворювання ОСОБА_2 є стаж роботи протягом 25 років в умовах шкідливих виробничих факторів, які виникли в результаті порушення керівництвом ПАТ «ЦГЗК», де працював позивач, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. ( а.с.16).

Доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки факт заподіяння такої шкоди, у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні, внаслідок чого позивачу заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації фізичних і професійних можливостей, змінився звичний спосіб життя позивача.

Посилання ПАТ «ЦГЗК», в апеляційній скарзі на відсутність обов'язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, колегія суддів вважає хибними.

Отже, враховуючи викладене й те, що право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, виникло у позивача з 03 червня 2013 року, тобто з моменту встановлення йому вперше стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», а не відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», норми якого є спеціальними.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що наявність шкідливих виробничих факторів є особливістю виробничого процесу на підприємстві, а також про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем та обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні, не знімають з відповідача обов'язку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, оскільки він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичного способу життя і вимушений витрачати зусилля на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання, тому необхідності надання додаткових доказів не було.

Доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, - не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, постійний біль у суглобах, свідчить про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що розмір моральної шкоди визначений судом без достатнього урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, період праці на підприємстві відповідача протягом 25 років, встановлений ступінь втрати працездатності, який становить 30%, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»- відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 березня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: