Справа № 461/5308/16 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/778/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М..

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третіх осіб: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області, Галицький відділ державної виконавчої служби міста Львова ГТУЮ у Львівській області про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року позов задоволено.

Знято арешт та заборону на відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пильникарська, 16, загальною площею 54,7 кв.м., (реєстраційний номер обєкта нерухомості: 10905292) та земельної ділянки площею 0,0077 га, кадастровий номер::01:007:0004, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Пильникарська, 16, накладених постановою від 24.09.2014 року Галицьким відділом ДВС Львівського міського управління юстиції на майно відповідача (боржника - ОСОБА_5Є.) у межах виконавчого провадження №44831119, та постановою від 25.12.2015 року ВПВР управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на майно відповідача (боржника - ОСОБА_5Є.) в межах виконавчого провадження № 49724214 шляхом виключення даного майна з-під арешту та заборони на його відчуження.

Знято арешт та заборону на відчуження на транспортний засіб: автомобіль марки Тойота, модель ОСОБА_8 Прадо, 2008 року випуску, двигун №3956, кузов №JTEBU29J805130921 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований у Львівському відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ в м. Львів, накладеного постановою від 24.09.2014 року Галицьким відділом ДВС Львівського міського управління юстиції на майно відповідача (боржника - ОСОБА_5Є.) у межах виконавчого провадження №44831119, та постановою від 25.12.2015 року ВПВР управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на майно відповідача (боржника - ОСОБА_5Є.) в межах виконавчого провадження № 49724214 та Актом опису та арешту майна від 29.02.2016 року ВПВР управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на майно відповідача (боржника - ОСОБА_5Є.) у зведеному виконавчому провадженні №49784482 шляхом виключення вказаного автомобіля з-під арешту та заборони на його відчуження. Вирішено питання стягнення судового збору.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що він не погоджується із рішенням Галицького районного суду м. Львова, оскільки воно порушує його законні майнові права та інтереси, на одержання задоволення своїх майнових вимог за рахунок звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_6, а також, зважаючи на те, що таке рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, без забезпечення повного, всебічного та обєктивного зясування обставин справи, з порушенням засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відтак воно підлягає скасуванню. Суд першої інстанції, всупереч нормам процесуального законодавства під час розгляду даної справи не встановив всіх фактичних обставин справи, які необхідно було встановити для її правильного вирішення, зокрема, судом не було встановлено тої обставини, що у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває цивільна справа № 461/10920/14 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_9 до відповідачів: ОСОБА_6, ТзОВ фірма «Квадрос», ТзОВ «Євген», ПП «М-Студія», ТОВ СП українсько-кіпрське «Лео-Порто», ТзОВ «САМШИТ» про стягнення грошових коштів в розмірі 1 926 000, 00 грн. Звертає увагу, що у якості забезпечення позову ухвалою судді Галицького районного суду від 11.09.2014 року ОСОБА_10 був накладений арешт на майно ОСОБА_6, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області. Вважає, що оскаржуваним рішення від 01.10.2016р. суд, всупереч нормам процесуального права з порушенням принципу обовязковості судових рішень, зняв арешт з майна, під час чинності ухвали Галицького районного суду м. Львова від 11.09.2014р. про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 461/10920/14 чим безпідставно скасував інше законне судове рішення.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зняття арешту з майна в межах виконавчого провадження ВП №44831119/

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позов є підставним, а тому його слід задоволити.

Проте погодитись із такими висновками суду колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м.Львова 13.01.2016 року у справі № 461/12463/15ц визнано право власності за позивачкою ОСОБА_5 на транспортний засіб: автомобіль марки Тойота, модель ОСОБА_8 Прадо, 2008 року випуску, двигун №3956, кузов №JTEBU29J805130921 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований у Львівському відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ в м. Львів: житловий будинок за адресою: м. Львів, вул. Пильникарська, 16 загальною площею 54,7 кв.м та земельну ділянку площею 0,0077 га, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пильникарська, 16.

Відповідно до вимог ст.ст. 328, 210 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Однак відповідно до постанов від 24 вересня 2014 року та 25 грудня 20015 року державного виконавця та заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області було накладено арешт та заборону на його відчуження на все нерухоме майно ОСОБА_6 в тому числі і на автомобіль марки Тойота, модель ОСОБА_8 Прадо, 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3 державний реєстраційний номер НОМЕР_4, житлову будівлю за адресою: м. Львів, вул. Пильникарська, 16 та земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Пильникарська, 16, кадастровий номер :01:007:0004, постановами державного виконавця від 24 вересня 2014 року та від 25 грудня 2015 року, у межах виконавчих проваджень № 44831119 та № 49724214 дане обтяження зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" судам роз'яснено, що відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Також у п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" судам роз'яснено, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст. 3 Закону України від 21 квітня 1999 року "Про виконавче провадження", у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року).

У п. 5 цієї постанови також міститься роз'яснення, за яким у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Встановлено, та убачається з матеріалів справи, що по вищевказаних виконавчих провадження стягувачем (одним із стягувачів) є ОСОБА_2. Тобто він є особою в інтересах якої було накладено арешт на згадане майно.

Проте, суд у порушення вищезазначених норм закону не притягнув до участі у справі, з урахуванням положень ст. 33 ЦПК України, ОСОБА_2, а також не з'ясував чи наявні у наведених виконавчих провадження інші стягувачі, окрім апелянта, та не вирішив питання про належний склад осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір суд у порушення вимог ст. 60, 212 ЦПК України на вказане уваги не звернув та дійшов до передчасного висновку про задоволення позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606 грн.22 коп.

Враховуючи вищенаведене та обставини встановлені судом першої інстанції колегія суддів вважає, що при задоволенні позову ОСОБА_5 вирішено питання які стосуються апелянта ОСОБА_2 в інтересах якого було накладено арешт та такий в супереч вимог чинного законодавства не був залучений до участі у справі як відповідач, що позбавило його можливості здійснювати захист своїх прав, а суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст..303,304 ЦПК України позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИ Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 606грн 22коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий

Судді