Справа № 336/2534/17
Пр. № 4-с/336/67/2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Пегушиній М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за скаргою концерну «Міські теплові мережі» на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

ВСТАНОВИВ:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду зі скаргою на постанову про закінчення виконавчого провадження, винесену державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_1

В скарзі посилається на те, що 13 березня 2013 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрите виконавче провадження з виконання судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги у сумі 1794 грн. 74 коп., а також судового збору в сумі 94 грн. 10 коп. Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_1 від 06.11.2013 року закінчено виконавче провадження у звязку із смертю боржника ОСОБА_2 Зазначена постанова є незаконною, оскільки в силу ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року виконавче провадження підлягає обовязковому зупиненню у разі смерті боржника, якщо наявні правовідносини допускають правонаступництво. У відповідності до ст. 11 згаданого Закону у разі вибуття сторони виконавчого провадження внаслідок смерті особи, державний виконавець виносить постанову про зупинення виконавчого провадження та звертається до суду з заявою про заміну сторони. Факт смерті особи має бути підтвердженим належними фактичними даними, якими є відомості органів державної реєстрації актів цивільного стану. Між тим державний виконавець, чиї дії оскаржуються, зробила такий висновок на підставі відомостей з адресно-довідкового бюро. Так як про існування цієї постанови стягувачу стало відомо лише 25 квітня 2017 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, внесеними до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, і він одразу звернувся до суду, вважає, що встановлений законом строк для подання скарги на дії державного виконавця не пропущений.

На підставі викладеного заявник просить скасувати постанову виконавця.

В судовому засіданні представник заявника підтримала вимоги заяви, просить про ухвалення рішення на користь стягувача.

Державний виконавець, чиї дії оскаржуються, до суду не зявилася через припинення трудових стосунків з відділом державної виконавчої служби.

Представник відділу державної виконавчої служби проти задоволення скарги заперечує з посиланням на ті обставини, що про постанову, яка була винесена 6 листопада 2013 року, не могло не бути відомо стягувачу, що означає, що він пропустив строк звернення до суду. У звязку з викладеним просить залишити скаргу без розгляду.

На підставі викладеного просить у задоволенні скарги відмовити.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази, суд знаходить скаргу такою, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 6 листопада 2013 року державний виконавець Шевченківського ВДВС ОСОБА_1 винесла постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 0827/2-н-2093/11, який виданий суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованості у сумі 1794 грн. 74 коп. (а. с.7), а також судового збору в сумі 94 грн. 10 коп. Зазначена постанова містить посилання на підстави для відмови у відкритті провадження, що передбачені п. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. ст. 383, 385 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Вирішуючи вимоги скарги, суд виходить з того, що про існування оскаржуваної постанови стягувач дізнався з мережі Інтернет 25 квітня 2017 року і протягом встановленого десятиденного строку подав до суду цю скаргу, тому вважає, що строк звернення до суду ним не пропущений, а обставини, коли концерну стало відомо про оскаржувану постанову, не спростовані державним виконавцем.

Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про виконавче провадження (в редакції 1999 року) примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, а згідно із ст. 1 Закону виконавче провадження це сукупність дій, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, зокрема, судових наказів (ст. 17 Закону).

Відповідно до ст. ст. 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, забезпеченням чого є широкий спектр прав при здійсненні виконавчого провадження, зокрема, право на безоплатне отримання від органів, установ, організацій, посадових осіб пояснень, довідок та іншої інформації, в тому числі конфіденційної, з метою захисту інтересів стягувача.

Як випливає із змісту ст. 25 Закону «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення виконавчого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу відділу державної виконавчої служби.

Як випливає із змісту наведених положень закону, метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», на який як на підставу для закінчення виконавчого провадження послалася державний виконавець, виконавче провадження підлягає закриттю у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Згадані положення законодавства про виконавче провадження свідчать про те, що підставою для ухвалення цього рішення є сукупність обставин, а саме: смерті сторони виконавчого провадження, а також відсутність правонаступництва.

Судом встановлено, що відомостями, отриманими від органів, що здійснюють державну реєстрацію актів цивільного стану, які є єдиним належним джерелом цієї інформації, не підтверджений факт смерті боржника ОСОБА_2 ані на час винесення оскаржуваного рішення, ані на час розвязання цієї скарги.

Зазначені обставини свідчать про відсутність законних підстав для винесення рішення про закриття провадження з вказаних мотивів, а інформація, яку надають з цього приводу установи пошти і адресно-довідковий сектор, не може використовуватися при прийнятті цього рішення як недопустима.

Крім того, правовідносини, з приводу яких наявне виконавче провадження, допускають правонаступництво, що виключає закінчення виконавчого провадження навіть за умови смерті боржника.

Згідно із ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновити його порушені права чи свободи. .

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що державним виконавцем, чиї дії оскаржуються, передчасно та необґрунтовано прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження, не вчинені дії, спрямовані на належне виконання рішення суду, наслідком чого є приречення рішення на лише формальне існування, а також позбавлення особи права на реалізацію судового захисту повною мірою.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 6, 11, 47, 49 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 383-387, 293, 294 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу концерну «Міські теплові мережі» на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області задовольнити.

Визнати неправомірною постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_1 від 06.11.2013 року про закінчення виконавчого провадження з виконання судового наказу № 0827/2-н-2-93/11, виданого суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 27 січня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом пяти днів після її винесення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення ухвали, в той же строк з моменту отримання ними копії ухвали.

Суддя О.В. Щаслива