ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6218/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2017 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., розглянувши матеріали за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві щодо визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця та зобов»язання останнього зняти арешт в межах відповідного виконавчого провадження,

Встановив:

ОСОБА_2 (учасник виконавчого провадження №4902858) звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з вказаним позовом щодо визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця та зобов»язання останнього зняти арешт в межах виконавчого провадження №4902858 (щодо виконання виконавчого листа щодо стягнення з ОСОБА_2 (боржника) аліментів на користь ОСОБА_3 (стягувача)).

Проте, з положень ст.383 ЦПК України вбачається, що учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Отже, ЦПК України імперативно регламентує, що ОСОБА_2 має право звернутися до суду з відповідною скаргою щодо захисту своїх прав в порядку, безпосередньо регламентованому ст.ст.383-389 ЦПК України і вказане право ОСОБА_2 в установленому законом порядку не реалізоване. Крім того, в іншому випадку вказане звернення фактично мало б ознаки адміністративного позову до вказаної юридичної особи.

Так, згідно з правовими висновками Верховного Суду України в ухвалі від 21 вересня 2011 року (справа №6-20106св09) зокрема містяться висновки щодо наслідків встановлення обставин, які свідчать про те, що провадження у справі відкрито за вимогою, яка не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатися таке питання (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України), та зазначено, що вказане є фактом, який підтверджує неправомірність виникнення цивільного процесу в цьому випадку (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Враховуючи викладене, вважаю, що відсутні правові підстави для розгляду вказаного звернення в порядку позовного провадження цивільного судочинства.

Відповідно до п.1) ч.2 ст.122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1, 2, 8 ст.8 ЦПК України: суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

На підставі викладеного,

Ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: