Справа № 199/6831/17
11 грудня 2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого судді Руденко В.В.,
при секретарі Куземі О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Дніпрокомунтранс» про зобов'язання укласти договір,треті особи: Дніпровська міська рада, Департамент екологічної політики Дніпровської міської ради, -
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про зобов'язання укласти договір. У підтвердження своїх позовних вимог посилаються на те, що вона проживає у приватному секторі за адресою АДРЕСА_1 та з 25 вересня 2015 року даний приватний сектор Амур-Нижньодніпровського району не обслуговується відповідачем по справі - виконавцем послуг із збирання та перевезення побутових відходів, визначеним Дніпропетровською міською радою. Позивач зазначає, що через бездіяльність відповідача, а саме неукладення договорів з надання послуги вивозу побутових відходів, Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради, невиконання обов'язку по ліквідації сміттєзвалищ, Дніпровської міської ради, невиконання обов'язку по проведенню конкурсу щодо визначення виконавців послуг з вивезення побутових відходів у м. Дніпрі за територіальним принципом, на зазначеній території утворюється суцільне сміттєзвалище. Листування з зазначеними та іншими установами ні до чого не призвели.
Позивач зазначає, що відповідями на її заяви відповідач по справі повідомив, що тариф не підвищувався і є збитковим для підприємства, також підприємство не має технічної можливості забезпечити вивіз побутових відходів.
Посилаючись на те, що на сьогоднішній день не забезпечена реалізація прав її права,як споживача послуги по вивозу твердих побутових відходів, позивач просить суд зобов'язати відповідача по справі укласти з нею договір на надання послуги по вивозу твердих побутових відходів за адресою: м. Дніпро, пров. Балканський, 31.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини його неявки визнані судом неповажними, тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Представники третіх осіб в судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог.
Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач по справі проживає у АДРЕСА_1, що є територією Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпра. Відповідач по справі є виконавцем послуг із збирання та перевезення побутових відходів, визначеним Дніпропетровською міською радою відповідно до рішення № 663 «Про внесення змін до рішення виконкому міської ради від 22.08.12 № 1013 стосовно визначення виконавців послуг із збирання та перевезення побутових відходів у м. Дніпропетровську за територіальним принципом за результатами конкурсного відбору», згідно з яким усі райони міста з 25.09.2015року обслуговує відповідач.
Рішенням Дніпровської міської ради №1147 від 31.08.2011 року погоджено тарифи на вивезення та захоронення твердих побутових і негабаритних відходів.

На звернення позивача до відповідача із заявою про укладання договору по вивозу твердих побутових відходів та встановлення контейнерів на місці великих сміттєзвалищ зазначено, що відповідач не має можливості почати обслуговування на зазначених вулицях.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Статтями 638-649 ЦК України урегульована процедура укладання договору.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Однак суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких відомостей, щодо звернення до відповідача з вказаним договором та відповідності договору на послуг з вивезення побутових відходів типовому договору, у той час як установлення цього факту є реалізацією зазначених матеріальних норм права.

Крім того, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Таким чином, позивач звернувся до суду у спосіб, не передбачений законом.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 60, 88, 169, 209, 212, 215,224 ЦПК України, ст.ст. 16,627-630,638-645 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Дніпрокомунтранс» про зобов'язання укласти договір, - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: