АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2813/17 Головуючий 1 інст. - Зяброва О.Г.
Справа № 644/1442/16-ц Суддя доповідач : Сащенко І.С.
Категорія: відшкодування шкоди
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Овсяннікової А.І., Коваленко І.П.,

за участю секретаря - Бойко А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 109620 грн. в рахунок відшкодування втраченого заробітку як шкоди, заподіяної каліцтвом внаслідок злочину, 6090 грн. в рахунок втраченого заробітку внаслідок зменшення загальної працездатності або зміни відсотків втрати загальної працездатності позивача, а також витрати, пов`язані із лікуванням у розмірі 10000 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

В подальшому уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути із відповідача на його користь одноразово суму у розмірі 200300 грн. в рахунок відшкодування втраченого заробітку, як шкоди, заподіяної каліцтвом за період з 01.01.2015 року по 01.07.2017 року, втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності у розмірі 6890 грн. щомісячно, починаючи з 01.07.2017 року до відновлення працездатності або зміни відсотків втрати загальної працездатності ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07.12.2014 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зіткнення автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, зі стовпом електропостачання, який розташований на узбіччі, ОСОБА_2, як пасажир цього автомобіля отримав тяжкі тілесні ушкодження. За фактом дорожньо-транспортної пригоди відкрито кримінальне провадження та проводиться досудове розслідування. У зв'язку з зазначеними подіями ОСОБА_2 отримав важку черепно-мозкову травму. 24.03.2015 року при огляді ОСОБА_2 лікарями Орджонікідзевської МСЕК йому була встановлена друга група інвалідності по загальному захворюванню (у зв`язку із тяжкістю захворювання) до 01.04.2016 року. 16.06.2015 року при огляді МСЕК була встановлена перша «Б» група інвалідності по загальному захворюванню (у зв`язку із тяжкістю захворювання) до 01.07.2017 року.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 одноразово суму у розмірі 200300 грн. в рахунок відшкодування втраченого заробітку, як шкоди, заподіяної каліцтвом за період з 01.01.2015 року по 01.07.2017 року, втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності у розмірі 6890 грн. щомісячно, починаючи з 01.07.2017 року до відновлення працездатності або зміни відсотків втрати загальної працездатності ОСОБА_2 а також витрати, пов'язані з лікуванням у розмірі 10000 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів про стійку втрату працездатності внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у відповідних процентах, який для вирішення таких вимог є обов'язковим.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, знаходить скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1, як водій транспортного засобу, відповідає за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 07.12.2014 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - зіткнення автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, зі стовпом електропостачання, який розташований на узбіччі, ОСОБА_2, як пасажир цього автомобіля, отримав тяжкі тілесні ушкодження. За фактом дорожньо-транспортної пригоди відкрито кримінальне провадження.

ОСОБА_2, який на час ДТП перебував на пасажирському сидінні вищевказаного автомобіля, отримав важку черепно-мозкову травму.

В подальшому ОСОБА_2 при огляді МСЕК була встановлена перша «Б» група інвалідності по загальному захворюванню (у зв`язку із тяжкістю захворювання) до 01.07.2017 року.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

При цьому розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, відповідно до ч.1,ч.3 ст.1197 ЦК України, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок втраченого заробітку 200300 грн. за період з 01.01.2015 року по час встановлення першої групи інвалідності - 01.07.2017 року , навівши при цьому відповідні розрахунки, а також 6890 грн. щомісячно з 01.07.2017 року до відновлення працездатності або зміни відсотків втрати загальної працездатності позивача.

Також судом першої інстанції було задоволено і вимоги про стягнення витрат, пов'язаних з лікуванням на підставі ст.1197 ЦК України.

Доводи відповідача про недоведеність ОСОБА_2 факту перебування у трудових відносинах, є безпідставними, оскільки позивачем надано довідку про заробітну плату, яку він отримував у ТОВ «Директива» у серпні-грудні 2014 року.

Не заслуговують на увагу і доводи щодо визначення ступеня втрати позивачем працездатності.

Згідно повідомлення голови Орджонікідзевської МСЕК від 06.04.2016 року при встановленні групи інвалідності від загального захворювання процент втрати загальної працездатності не визначається, оскільки його встановлення застосовується лише у випадках травм на виробництві.

Той факт, що 20.06.2017 року МСЕК була встановлена ОСОБА_2 друга група інвалідності на висновки суду не впливають, зважаючи на те, що рішення приймалося судом в лютому 2017 року, коли ще діяв попередній висновок МСЕК - щодо встановлення ОСОБА_2 першої групи інвалідності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вина ОСОБА_1 не встановлена, на висновки суду не впливає.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

За змістом ч. 2 ст. 1188 ЦК України, обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу, наприклад, пасажир транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них ( ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Виходячи із положень ч.5 ст.1187 ЦК особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відсутність обвинувального вироку не звільняє відповідача від обов'язку доказування своєї невинуватості.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача.

Отже, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода, у тому числі якщо в наявності - ушкодження здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч.2 ст.1167 ЦК).

Так, у ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації. При цьому судом враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу чи мірою покарання за злочин ( Мельниченко проти України ).

З огляду на обставини справи, беручи до уваги вищевказані принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку, що розмір відшкодування, стягнутий судом першої інстанції є адекватним нанесеній моральній шкоді.

Що стосується правильності розподілу судових витрат, слід зазначити, що відповідачем при розрахунку судового збору взято до уваги лише вимоги майнового характеру, та не враховано наявність немайнових вимог, до яких відповідно до закону відноситься і відшкодування моральної шкоди, а також витрати, пов'язані з розглядом справи.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 301, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді