Справа № 361/5517/16-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/3200/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 21.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Білоконь О.В., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан ОСОБА_2» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення збитків,-

встановила:

у вересні 2016 року ТОВ «Орлан-Транс-Груп» звернулось з вищезазначеним позовом мотивуючи його тим, що ОСОБА_3 було прийнято до Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія.

Перебуваючи у трудових відносинах з підприємством, відповідач неодноразово перебував у службових відрядженнях в межах України та за кордоном, отримав пластикову картку ТзОВ - «Вог Рітейл» для заправки дизельним паливом транспортних засобів для виконання транспортних завдань.

При виконанні перевезення на автопоїзді АА7864ОА/АА2840ХТ за маршрутом Україна-Німеччина-Україна згідно подорожнього листа № 582299 від 18 січня 2016 року при виїзді автомобіля в рейс в паливних баках залишалося 480 літрів палива.

Згідно норм витрат палива даного автомобіля при виконанні цього перевезення автомобіль повинен використати 1623 літрів палива, згідно ж даних подорожнього листа витрата палива склала 1787 літрів, тобто перевитрата склала 164 літри на загальну суму 2 835,73 грн.

При виконанні перевезення на автопоїзді АА3182ТС/АА5332ХХ за маршрутом Україна-Азербайджан-Україна згідно подорожнього листа №597161 від 09 лютого 2016 року при виїзді автомобіля в рейс в паливних баках залишалося 163 літри палива. Згідно норм витрат палива даного автомобіля при виконанні цього перевезення автомобіль повинен використати 1804 літри палива, згідно ж даних подорожнього листа витрата палива склала 1995 літрів, тобто перевитрата палива склала 191 літр на загальну суму 2326,66 грн.

Крім цього, відповідачем порушено норми наказу №29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», де вказано, що кількість придбаного палива не повинна перевищувати обєму всіх паливних баків автомобіля.

Обєм баків автомобіля становить 900 літрів.

При заправках відповідачем автомобіля кількість палива в баках перевищила їх реальний обєм: 12 лютого 2016 року - на 56 літрів, що завдало збитків в розмірі 312 грн. 47 коп., 14 лютого 2016 року на 113 літрів, що завдало збитків в розмірі 985 грн. 78 коп., 28 лютого 2016 року на 155 літрів, що завдало збитків в розмірі 1450 грн. 32 коп., 01 березня 2016 року на 158 літрів, що завдало збитків в розмірі 1556 грн. 30 коп., а всього на суму 6631 грн. 53 коп.

Загальна сума збитків завдана відповідачем на цьому маршруті складає 9467,26 грн.

У період з 06 по 22 квітня 2016 року на службові відрядження в межах України та за кордоном відповідача було забезпечено грошовими коштами у розмірі 32 005,37 грн. шляхом авансового перерахування на відповідний картковий рахунок із застосуванням платіжної картки, користувачем якої був ОСОБА_3

Про використання коштів на відрядження складено авансовий звіт №0/П311 від 19 квітня 2016 року на загальну суму 27 830,51 грн. Проте, за суму наданих на відрядження коштів у розмірі 4174,86 грн. відповідач не звітував.

Оскільки, ОСОБА_3 не повернуто ТОВ «Орлан-Транс-Груп» суми надміру сплачених коштів у встановлені законодавством терміни, з нього на підставі п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України стягнуто податок на доходи фізичних осіб в розмірі 916 грн. 43 коп. Цю суму податку позивач перерахував в дохід держави.

Наказом Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» №77-кф від 23 червня 2016 року відповідач був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин. На дату подання позовної заяви відповідачем зазначені суми збитків не відшкодовані.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» суму в розмірі 14 558,55 грн. заборгованості та 1 378 грн. - судових витрат.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Орлан ОСОБА_2» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Апелянт, стверджує, що відповідач був зобовязаний використати одержане пальне, контролювати його кількість, дотримуватися вимог щодо місця заправки автомобіля, залежно від того, на території якої держави знаходився автомобіль, але відповідач не виконував даних вимог.

Також, зазначає, що після кожного повернення відповідача з рейсу відповідними працівниками позивача перевірялась правильність використання даного палива і до кожного подорожнього листа проводилася розшифровка використаного пального, де відмічені вказані у позові суми його перевитрати.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_3 при здачі Звіту №0/П311 від 19.04.2016 року не надав позивачеві жодних документів, які б підтвердили витрату ним коштів на ремонт автомобіля, належного позивачеві, під час виконання відрядження, також не було зясовано факт чи справді проводилися ремонтні роботи та чи проведення їх було обєктивно обґрунтованим.

Апелянт просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України, при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно із ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації, передбачені ст.134 КЗпП України.

У ст.138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п.3 постанови №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вказав на те, що суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

За змістом ч.1 ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Відповідно до ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадках, зокрема, коли між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані з зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Договір про повну матеріальну відповідальність із водієм ОСОБА_3 не укладався, будь-яких інших функцій крім водіння автомобіля відповідач не виконував.

Істотною (визначальною) і не врахованою позивачем обставиною є те, що він робив розрахунок перевитрати палива виходячи лише з базової лінійної норми витрати палива, передбаченої технічними характеристиками для транспортного засобу на 100 км пробігу, без урахування системи нормативів і коригуючих коефіцієнтів роботи транспортного засобу відповідно до кліматичних, дорожніх, віку транспортного засобу та інших умов його експлуатації, передбачених чинними Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 р. №43, на підставі яких і було видано наказ №45 від 11.08.2010 р. Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» про затвердження тимчасових базових лінійних витрат палива, як вбачається з позовної заяви.

Згідно з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998р. № 43, нормування витрат палива це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації. (а.с.55-56).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 був ознайомлений з наказами №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм палива» та № 29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», на які посилається позивач в своєму позові (а.с.16, 24).

Дійсні причини перевитрати палива під час здійснення ОСОБА_3 транспортних перевезень (самовільне відхилення відповідача від маршрутів чи несправність відповідної системи транспортного засобу) позивачем не доведені, натомість при розрахунку перевитрат пального, зокрема за маршрутом Україна-Азербайджан-Україна, позивачем не враховано кліматичні умови і гірську місцевість маршруту, тому вина відповідача у заподіянні шкоди у розмірі 9 467,26 грн. судом першої інстанції не була встановлена.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія звернення ОСОБА_3 до Міністерства інфраструктури України, Департаменту стратегічного розвитку дорожнього ринку та автомобільних перевезень про надання розяснення щодо перевитрат палива, а також міститься копія відповіді з Міністерства інфраструктури України, якою підтверджується необхідність застосування положень Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 №43, на підставі якого, як вбачається з позову ТОВ «Орлан ОСОБА_2 - Груп», позивач начебто видав свої внутрішні накази, але останній не приміняв до встановленої базової лінійної норми системи нормативів і коригуючи коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні умови, вік транспортного засобу та інші умови експлуатації (а.с.59,60-61,135).

Колегією суддів, було враховано, що в матеріалах справи міститься копія та оригінал чеку на суму 450 польських злотих (згідно з офіційним курсом НБУ станом на 14.04.2016 становить 3 024,00 грн.) (1 польський злотий = 6,72 грн.), який не було прийнято позивачем та який ОСОБА_3 надав на підтвердження витрат у звязку з ремонтом на території Польщі 14 квітня 2016 року стартеру даного автомобіля.

Таким чином, вина ОСОБА_3 є не доказаною у неповерненні невикористаних коштів, наданих на відрядження за межі України у період з 06.04.2016 р. по 19.04.2016 р. у сумі 4 174 грн. 86 коп.

Також, колегією суддів, не взято до уваги як докази, що підтверджують стягнення саме з ОСОБА_3 податку на доходи фізичних осіб у сумі 916,43 грн.: довідка №159 від 19 липня 2016 року, видана позивачем та платіжне доручення №10 від 06 травня 2016 року на суму 15 600,00 грн., де в графі призначення платежу вказано, що це податок з доходів із заробітної плати і лікарняних за квітень 2016 року, хоча у позові вказано, що 916,43 грн. - це податок, який нарахований на суму надміру сплачених коштів у сумі 4 174,86 грн.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан ОСОБА_2» відхилити, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді