З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 384/432/17
№пр. 2/384/159/2017
17 листопада 2017 року смт. Вільшанка
Вільшанський районний суд
Кіровоградської області
головуючого судді: Сорокіної О.О.
з участю секретаря судового засідання Сачко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Вільшанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що він уклав з відповідачем договори позики, за якими надав відповідачу у борг грошові кошти 27 травня 2014 року в сумі 2200 доларів США та 04 вересня 2014 року в сумі 2500 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути відповідно до 27 червня 2014 року та до 4 жовтня 2014 року. Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконав зобовязання за договорами позики. У зв'язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики від 27 травня 2014 року та від 04 вересня 2014 року в сумі 122388 грн. 00 коп. та судові витрати.
Позивач та його представник в судове засідання не з»явилися, у поданих до суду заявах позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. У зв"язку зі зміною курсу долара позивач просив стягнути борг у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час ухвалення рішення у справі.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 74 - 76 ЦПК України, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло.
Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та його представник не заперечують проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 27 травня 2014 року ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2200 доларів США, які зобов'язався повернути 27 червня 2014 року, що підтверджується розпискою.
Крім цього, 04 вересня 2014 року ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2500 доларів США, які зобов'язався повернути 04 жовтня 2014 року, що підтверджується розпискою. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики грошей. Позивач свої зобов'язання за вказаним договором позики виконав, передавши відповідачеві обумовлені договорами суми грошових коштів, що вбачається зі змісту розписок, а відповідачем взяті на себе зобов'язання згідно договорів позики по теперішній час не виконано та борг перед позивачем не погашено, докази протилежного в матеріалах справи відсутні та суду не надані. Оригінали договорів позики грошей надані суду позивачем та приєднані до матеріалів справи, чим доводиться та обставина, що відповідач не повернув позивачу 4700 доларів США. Судом встановлено, що укладений сторонами письмовий договір позики є реальним, він вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Таким чином, загальна сума боргового зобов"язання перед ОСОБА_1 за договорами позики становить 4700 доларів США. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов»язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з ч.ч.2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов"язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов"язку. Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Поряд з цим, відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України) Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Тобто, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватись в грошовій одиниці України - гривні за офіційним курсом відповідній валюти на день ухвалення рішення.
За таких обставин, суд приходить до висновку про укладення сторонами 27 травня 2014 року договору позики на суму 2200 доларів США за умови її повернення до 27 червня 2014 року та про укладення сторонами 04 вересня 2014 року договору позики на суму 2500 доларів США за умови її повернення 04 жовтня 2014 року. Вказані розпискі суд бере до уваги і відповідно до ст.1047 ЦК України вважає, що вказані письмові докази за своїм змістом та формою є договором позики. Поряд з цим суд вважає, що надані позивачем на підтвердження своїх вимог боргові розписки, вчинені ОСОБА_2 відповідають вимогам закону і породжують правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки.
За даними офіційного сайту Національного банку України вбачається, що курс долара США до гривні на 17 листопада 2017 року становить 2647.64 грн. за 100 дол. США. Враховуючи, що сума невиконаного грошового зобов'язання становить 4700 доларів США, що за курсом НБУ, який на 17 листопада 2017 року (дату ухвалення цього рішення) становить 2647.64 грн. за 100 доларів США, відповідає еквіваленту в національній валюті України 124439 грн. 08 коп., які підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного, суд приходить до переконливого висновку щодо обґрунтованості позову про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики в сумі 124439 грн. 08 коп., який підлягає задоволенню.
Частиною першою ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір при подачі позовної заяви до суду.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 заборгованість за договорами позики в сумі 124439 (сто двадцять чотири тисячі чотириста тридцять дев»ять) грн. 08 коп.. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 1223(одну тисячу двісті двадцять три) грн. 88 коп. сплаченого судового збору. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Вільшанський районний суд Кіровоградської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя О.О. Сорокіна