АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/9301/2017 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 жовтня 2017року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарях Гарматюк О.Д., Станішевській Б.В.

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санофі-Авентіс Україна» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, спростування звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

10 листопада 2016 року ОСОБА_6 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з указаним позовом. Вважала її звільнення на підставі наказу №К-58/16 від 20.09.2016 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним, оскільки відповідач не заперечував проти надання їй відпустки на період з 27.07.2016 на 52 календарні дні, у зв'язку з чим та враховуючи, що була відсутньою на робочому місці з поважних причин (продовження лікування), вважає, що не вчинила прогул.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року позов ОСОБА_6 залишено без задоволення. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача із займаної посади відбулося з дотриманням норм трудового законодавства України, а тому вважав відсутніми підстави для скасування оспорюваного наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, як і підстав для поширення спростування про звільнення і відшкодування моральної шкоди та судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задовольнити у повному обсязі.Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вважає, що суд безпідставно не врахував, що позивач, не отримавши заперечення відповідача проти надання їй відпустки за заявою від 20.07.2016, законно скористалась своїм правом на відпустку, надання якої є обов'язком відповідача, а також що суд не звернув уваги на те, що не допускається звільнення працівника під час його перебування на лікарняному або у відпустці.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представники відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, що мають значення для вирішення спору і на які сторони посилались як на підстави своїх вимог і заперечень, підтверджених наявними в матеріалах справи та дослідженими судом доказами, та з урахуванням установленого дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_6

Установлених судом обставин сторони не заперечують. Позивач та її представник в обгрунтування апеляційної скарги фактично посилаються на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Так, судом установлено, що у період з 06.04.2016 по 05.08.2016 позивач перебувала на лікуванні (т1ас23-25). Не заперечується сторонами і та обставина, що на заяву позивача від 04.07.2016 про надання їй відпустки з 25.07.2016 на 53 календарні дні відповідач листом від 13.07.2016 повідомив про неможливість надання такої відпустки та просив повідомити причини відсутності позивача на робочому місці з квітня 2016 року (т1ас27).

У своїй відповіді на вказаний лист відповідача, що надійшла до ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» 22.07.2016 (т1ас28), ОСОБА_6 повідомила без надання підтверджуючих документів про причини її відсутності на робочому місці у зв'язку з перебуванням з 06.04.2016 по 03.06.2016 на амбулаторному лікуванні, а з 06.06.2016 по день відповіді - на стаціонарному лікуванні та попросила не брати до уваги її заяву від 04.07.2016 про надання відпустки (т1ас28-29), а надати їй відпустку з 27.07.2016 на 52 календарні дні, про що також подала нову заяву від 20.07.2016 (т1ас30).

Листом від 26.07.2016 №11879 відповідач повідомив позивача про неможливість надання їй відпустки з 27.07.2016 із зазначенням причин такої неможливості та з пропозицією обрати інший період відпустки, проте, вказаний лист позивач не отримала, і він був повернутий відповідачу за закінченням терміну зберігання його на поштовому відділенні.

15.09.2016 наказом №К-54/16, виданим на підставі доповідної записки фінансового директора товариства від 29.08.2016 та листа ОСОБА_6 (що надійшов до ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» 22.07.2016) позивача звільнено з роботи з 16 вересня 2016 року у зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності на підставі п.5) ст.40 КЗпП України.

16.09.2016 позивач особисто з'явилася в офісі відповідача та надала оригінали листків непрацездатності за період з 06.04.2016 по 05.08.2016, у зв'язку з чим наказом №К-57/16 від 19.09.2016 наказ №К-54/16 від 15.09.2016 про звільнення ОСОБА_6 з 16 вересня 2016 року на підставі п.5) ч.1 ст.40 КЗпП України був скасований з тих підстав, що період непрацездатності позивача складає менше чотирьох місяців.

Оскільки відповідно до п.5) ч.1 ст.40 КЗпП України підставою для звільнення працівника є нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, а період тимчасової непрацездатності з 06.04.2016 по 05.08.2016 складає чотири місяці, а не більше чотирьох місяців - доводи представника позивача про незаконність наказу №К-57/16 від 19.09.2016 не заслуговують на увагу як такі, що не грунтуються на нормах матеріального закону.

Наказом №01-Д від 20.09.2016 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_6.» робочі дні з 8 серпня по 16 вересня 2016 року для ОСОБА_6 визнані днями прогулів без поважних причин з тих підстав, що вона після завершення періоду тимчасової непрацездатності 05.08.2016 на роботу з 08.08.2016 по 16.09.2016 не вийшла і безпідставно вважала, що перебуває у щорічній відпустці (т1ас20).

На підставі наказу №01-Д від 20.09.2016 наказом №К-58/16 від 20.09.2016 ОСОБА_6, головний бухгалтер, звільнена 20.09.2016 за прогули без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України) (т1ас19).

Оскільки позивач без погодження у встановленому законом порядку із роботодавцем та за відсутності відповідного наказу про надання їй відпустки з 27.07.2016 фактично самовільно використала щорічну відпустку, не вийшовши на роботу після завершення періоду тимчасової непрацездатності 05.08.2016 (листок непрацездатності серії АГЮ №011776 - т1ас25) та з урахуванням вихідних днів 06-07 серпня 2016 року не приступила до роботи 08.08.2016, - правильним і таким, що грунтується на положеннях п.4) ч.1 ст.40 КЗпП України, є висновок відповідача про те, що відсутність ОСОБА_6 на робочому місці у період з 08.08.2016 по 16.09.2016 є прогулом відповідно до положень п.4) ч.1 ст.40 КЗпП України, правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові по справі №6-1412цс17 від 13.09.2017, та роз'яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

З огляду на наведене доводи представника позивача про те, що відповідач не надіслав своїх заперечень про надання відпустки ОСОБА_6 на підставі її заяви від 20.07.2016, а тому слід вважати, що вона на законних підставах використала своє право на відпустку, - не заслуговують на увагу. Крім того, такі доводи не грунтуються на нормах матеріального закону, що регламентують правовідносини сторін з приводу надання відпустки, адже норми Закону України «Про відпустки» та КЗпП України, на які посилається представник позивача, не дають підстав для висновку про те, що сам по собі факт не отримання працівником письмових заперечень роботодавця проти надання відпустки дають право працівнику самовільно використати відпустку.

Недоречними у даному випадку є і посилання представника позивача на невиконання роботодавцем свого обов'язку надати працівнику відпустку з огляду на те, що працівнику належить право на відпустку, адже баланс між правом працівника і обов'язком роботодавця забезпечується передбаченим законом порядком вирішення питання про надання відпустки, який позивачем як працівником відповідача дотриманий не був.

З урахуванням установленого висновок суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 з роботи на підставі п.4) ч.1 ст.40 КЗпП України з дотриманням норми чинного законодавства України про працю грунтується на вимогах закону і доводами апеляційної скарги не спростований.

28.11.2016 на адресу відповідача надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_6, що є предметом розгляду у даній справі, серед додатків до якої відповідач отримав копію листка про тимчасову непрацездатність позивача у період з 19.09.2016 по 30.09.2016, у зв'язку з чим оспорюваний наказ №К-58/16 від 20.09.2016 змінив у частині дати звільнення позивача з роботи, зазначивши датою звільнення 3 жовтня 2016 року (наступний робочий день після завершення періоду тимчасової непрацездатності 30.09.2016) замість 20 вересня 2016 року. Такі дії відповідача відповідають вимогам закону і узгоджуються з доводами апеляційної скарги про неможливість звільнення працівника під час перебування його на лікарняному.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_6

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині невидачі позивачу при звільненні трудової книжки, то з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу такі вимоги не є предметом спору у даній справі, оскільки ОСОБА_6 не пред'являла такі вимоги в межах розгляду даної справи у передбаченому законом порядку.

З огляду на наведене оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Передбачених ст.309 ЦПК України підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна