12 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за борговою розпискою,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за борговою розпискою.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 19 червня 2008 року ОСОБА_5 під розписку отримав кошти в розмірі 5 000 дол. США, 04 червня 2009 року ОСОБА_5 під розписку отримав кошти в розмірі
8 000 дол. США, додатково 22 липня 2009 року ОСОБА_5 під розписку отримав кошти в розмірі 1 300 дол. США. Таким чином, ОСОБА_4 надав, а ОСОБА_5 під розписку отримав грошові кошти в розмірі
14 300 дол. США. Вищезазначені розписки не містять кінцевої дати повернення боргу і є безстроковими.
Вказував, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від
19 грудня 2012 року по справі № 2/1326/240/2012 встановлено, що дані розписки не вбачаються судом як аванс за надання послуг згідно договору та виконання проектних робіт від 19 червня 2009 року, а отже є звичайними борговими розписками.
Також ОСОБА_4 зазначав, що в ухвалі апеляційного суду Львівської області по справі № 2/1326/240/12 встановлено, що отримання зазначених коштів відповідач не заперечив, однак чи стосувалися ці кошти розробки проекту на будівництво житлового будинку в м. Ірпінь чи взятих інших зобовʼязань, які були між сторонами з даних розписок не вбачається.
30 грудня 2013 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_5 письмову вимогу, згідно розписки та положенням діючого цивільного законодавства, щодо повернення коштів, на що відповідач не відреагував та не повернув грошові кошти.
Враховуючи те, що ОСОБА_5 ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобовʼязання, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь борг у сумі 14 300 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 18 березня 2016 року становить 381 809 грн 64 коп., а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2017 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, не передаючи справи на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності доказів укладення між сторонами договору позики.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 червня 2009 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 кошти в розмірі 8 000 дол. США

(5 000 + 3 000). У зв'язку з чим отримав дані кошти з даної розписки не вбачається.

Згідно розписки від 19 червня 2008 року ОСОБА_5, що проживає у

АДРЕСА_1, отримав аванс на розробку проекту житлового будинку на стадії «ескізний проект» у розмірі 5 000 дол. США.

Згідно розписки від 22 липня 2009 року ОСОБА_5 отримав аванс на розробку проекту впорядкування фасадів на території житлового будинку

с. Ясногородка, та влаштування гаражу в с. Романівка 1 000 + 300

(1 300 дол. США).

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня

2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми відмовлено.

Вказаним рішення встановлено що між сторонами виникли зобов'язальні відносини відповідно до договору, який був укладений на виконання проектних робіт від 04 червня 2009 року. Також встановлено, що ОСОБА_5 19 червня 2008 року отримав від ОСОБА_4 на розробку ескізного проекту 5 000 дол. США, 04 червня 2009 року отримав

8 000 дол. США. Згідно розписки від 22 липня 2009 року ОСОБА_5 отримав аванс у розмірі 1 300 дол.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня

2012 року судом не бралося до уваги розписка від 22 липня 2009 року, оскільки з даної розписки не вбачалося хто надав відповідачу аванс, а тому вказана розписка визнана судом неналежним доказом.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2013 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року залишено без змін.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звʼязку з відсутністю доказів укладення між сторонами договору позики, оскільки судами встановлено, що долучені до матеріалів справи позивачем копії розписок не містять умов про отримання сум саме в борг, вказівки на дату повернення грошових коштів та зобов'язання про їх повернення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 січня

2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за борговою розпискою залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова