Справа № 372/1335/16-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/199/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 15.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

15 червня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Гуль В.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ПАТ «Фінанс банк», треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_23, Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_24 про визнання недійсними розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання недійсними рішення реєстратора, визнання недійсним правочину та витребування земельних ділянок з незаконного володіння,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 затверджено проект землеустрою і передано у власність 56-ти громадянам, в тому числі ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_14, земельні ділянки розміром по 0,1200 га кожному для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. На підставі цього розпорядження вказані особи 21 травня 2008 року отримали державні акти на право власності на земельні ділянки.

Вказував, що передача ділянок у власність громадян відбулася з порушенням низки вимог Водного і Земельного кодексів України. Зокрема, спірні ділянки відносяться до категорії земель водного фонду з режимом обмеженої господарської діяльності, поскільки знаходяться у межах 25-метрової прибережної захисної смуги р.Стугна, у тому числі частково накладаються на водне плесо річки, і не можуть за законом передаватися для потреб садівництва.

В подальшому ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за договорами купівлі-продажу від 18 лютого 2013 року продали належні їм ділянки ОСОБА_25, яка у свою чергу уклала договір іпотеки від 18 лютого 2013 року за № 867 з ПАТ «ТММ-Банк» (правонаступник ПАТ «Фінанс Банк»). ОСОБА_22 за договором купівлі-продажу від 15 жовтня 2009 року продав належну йому ділянку ОСОБА_4, а ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_26, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_27 за договорами купівлі-продажу від 29 травня 2009 року продали належні їм ділянки на користь ОСОБА_4, яка їх обєднала і отримала 21 вересня 2009 року державний акт серії ЯЖ № 297723 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0066 загальною площею 1,08 га, яку надалі відчужила за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_2

Окрім цього, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 відчужили належні їм ділянки, які були обєднані в одну з кадастровим номером :06:014:0063, яка надалі відчужена на користь ОСОБА_7

Прокурор, посилаючись на те, що землі водного фонду є власністю держави і не можуть передаватися у приватну власність для ведення садівництва, просив визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_14; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки розміром по 0,12 га, видані 21 травня 2008 року ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4; визнати недійсними рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу ОСОБА_23 від 18 лютого 2015 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3; визнати недійсними рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу ОСОБА_24 від 01 квітня 2016 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_28; визнати недійсними рішення реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції від 11 березня 2014 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2; визнати недійсним договір іпотеки, укладений від 18 лютого 2013 року між ПАТ «ТММ-Банк» і ОСОБА_3, в частині земельних ділянок; витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_3, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 земельні ділянки площею по 0,12 га, з незаконного володіння ОСОБА_7 ділянку площею 0,24 га, з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,08 га, з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,12 га, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району. Стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача судовий збір.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року позов прокурора задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 в частині передачі земельних ділянок у власніть ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_14; визнано недійсними державні акти на право власності, видані 21 травня 2008 року на імя ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4; визнано недійсними рішення приватних нотаріусів про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки за ОСОБА_3, ОСОБА_28 та рішення реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2; визнано недійсним договір іпотеки, укладений 18 лютого 2013 року між ПАТ «ТММ-Банк» і ОСОБА_3 в частині земельних ділянок; витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельні ділянки з незаконного володіння ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району та стягнуто солідарно з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд на порушення вимог процесуального закону не повідомив ОСОБА_2 про розгляд даної справи, бо матеріали не містять жодної судової повістки про виклик учасників, що у свою чергу унеможливило реалізацію нею процесуальних прав, передбачених ст.ст.27,31 ЦПК України. Крім того, позовна заява прокурора подана поза межами строку позовної давності, однак судом не вирішувалося питання порушення прокурором цього строку. Судом помилково взято до уваги лист КДП «Київгеоінформатика» як доказ належності спірних ділянок до земель водного фонду, оскільки лист датований 15 лютого 2015 року, а ділянки виділялися у 2008 році. В матеріалах справи відсутній розроблений ТОВ «НВК «Горизонт» проект землеустрою щодо відведення спірних ділянок та висновок державної експертизи землевпорядної документації, що суперечить ст.160 ЦПК України в частині забезпечення повного, всебічного та обєктивного зясування обставин справи.

В суді апеляційної інстанції представники відповідачки ОСОБА_29, ОСОБА_30 апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року як незаконне.

Прокурор в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, в тому числі є повідомленими згідно вимог ч.5 ст.74 ЦПК України (відмітка пошти про відсутність за місцем проживання), до суду не зявилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 затверджено проект землеустрою і передано у власність 56-ти громадянам, в тому числі ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_14 земельні ділянки розміром по 0,1200 га кожному для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

На підставі вказаного розпорядження ці громадяни 21 травня 2008 року отримали державні акти на право власності на земельні ділянки.

В подальшому ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за договорами купівлі-продажу від 18 лютого 2013 року провели відчуження належних їм ділянок ОСОБА_25, яка у свою чергу уклала договір іпотеки від 18 лютого 2013 року за № 867 з ПАТ «ТММ-Банк» (правонаступник ПАТ «Фінанс Банк»).

ОСОБА_22 за договором купівлі-продажу від 15 жовтня 2009 року продав належну йому ділянку ОСОБА_4

ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_26, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_27 за договорами купівлі-продажу від 29 травня 2009 року продали належні їм ділянки ОСОБА_4, яка їх обєднала і отримала 21 вересня 2009 року державний акт серії ЯЖ № 297723 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0066 загальною площею 1,08 га, яку надалі відчужила за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_2

ОСОБА_8 і ОСОБА_9 відчужили належні їм ділянки, які були обєднані в одну з кадастровим номером :06:014:0063, яка відчужена на користь ОСОБА_7 і перебуває у його власності.

Також судом встановлено, що передача земельних ділянок у власність ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_14 відбулася з порушенням вимог закону, поскільки спірні ділянки знаходяться у межах 25-метрової прибережної захисної смуги р.Стугна, у тому числі частково накладаються на водне плесо річки, і належать до земель водного фонду.

Вказані обставини щодо накладання спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу і водне плесо р.Стугна підтверджуються наявними у справі доказами, в тому числі листом Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 01-01/164 від 15 лютого 2016 року та доданими до нього схемами накладання земельних ділянок на землі водного фонду, зокрема викопіювання із топографічної карти масштабу 1:10000, номенклатурний лист М-36-62-В-б-2, ДСК, інв. № 2594 та викопіювання із космічного знімка станом на 2015 рік (т.1 а.с.78-82).

Задовольняючи позовні вимоги прокурора, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду і не можуть передаватися у власність громадян для потреб садівництва, а Обухівська районна державна адміністрація, приймаючи оспорюване розпорядження, вийшла за межі наданих їй повноважень.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно ч.1 ст.58 ЗК України, ст.4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані обєкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Згідно ч.ч.1 і 3 ст.60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЗК України, ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60 62 ЗК України та статтями 1, 88 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Обєкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них» (далі Порядок), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними обєктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання й використання.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до ст.59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно ж до ч.4 ст.84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч.2 ст.59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними обєктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду і їх передача у власність громадян відбулся всупереч вимогам закону, що у свою чергу свідчить про порушення прав держави і необхідність їх захисту у обраний прокурором спосіб.

Проте, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм процесуального та матеріального права, що виразилося у наступному.

Одним із відповідачів у даній справі є ОСОБА_2, яка є власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером :06:014:0066 загальною площею 1,08 га і до якої прокурор предявив вимоги про її витребування. Вказану ділянку відповідачка придбала у ОСОБА_4, яка у свою чергу придбала ряд земельних ділянок у ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_26, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_27 обєднала їх в одну і отримала 21 вересня 2009 року державний акт серії ЯЖ № 297723.

В матеріалах справи міститься надана на запит суду довідка адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України про те, що ОСОБА_2 зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1 району Київської області (т.1 а.с.94).

В той же час у справі відсутні відомості про те, що протягом всього часу розгляду справи (у справі відбулося два засідання) суд відповідно до вимог процесуального закону повідомляв відповідачку ОСОБА_2 про розгляд даної справи та направляв судову повістку відповідачці за місцем її проживання рекомендованим листом з повідомленням. Зокрема, у справі відсутні як докази направлення рекомендованих відправлень, так і повідомлення з відмітками пошти про причини їх невручення.

Натомість, перед ухваленням рішення суд викликав до суду відповідачів, в тому числі і відповідачку ОСОБА_2, через оголошення у пресі, що є порушенням положень ч.9 ст.74 ЦПК України, яка дозволяє здійснити виклик через оголошення в пресі виключно у відношенні відповідача, зареєстроване місце проживання (перебування) якого невідоме.

Поскільки відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 були наявні у справі, то виклик відповідачки до суду через оголошення у пресі не є її належним повідомленням і є порушенням вимог процесуального закону.

Крім того, належне повідомлення сторони є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини.

Порушення судом норм процесуального права і неналежне повідомлення відповідачки про розгляд справи потягло у свою чергу порушення її прав як сторони, передбачених ст.27 ЦПК України, в тому числі права на участь в судових засіданнях, права подавати докази, брати участь у їх дослідженні, висувати заперечення, заявляти клопотання. Такі дії суду позбавили відповідачку ОСОБА_2 заявити в суді першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності, про що вона просить у апеляційній скарзі.

Наведені обставини мають істотне значення для справи і є важливими, поскільки згідно приписів ст.214 ЦПК України одним із питань, які суд має вирішити при ухваленні рішення чи мало місце пропущення строку позовної давності, яке відповідно до положень ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними чи неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, що безпосередньо стосується прав відповідачки ОСОБА_2, а саме щодо передачі у власність ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_14 земельних ділянок, які в послідуючому відчужені ОСОБА_2, визнання недійсним рішення реєстраційної служби про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 1,08 га та витребування цієї ділянки на користь держави, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно втановлено, що передача спірних земельних ділянок у власність громадян відбулася з порушенням вимог закону, поскільки спірні ділянки належать до земель водного фонду і згідно ст.61 ЗК України не можуть передаватися у власність громадян для потреб садівництва, що у свою чергу свідчить про порушення прав держави.

Проте, колегія суддів прийшла до висновку, що права держави в цій частині захисту не підлягають з огляду на пропуск строку звернення до суду за захистом свого права та відсутністю поважних причин його пропуску.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до приписів ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до розяснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

У справі, яка є предметом перегляду, відповідачка ОСОБА_2, оскаржуючи рішення, просить застосувати позовну давність, поскільки вона була позбавлена можливості заявити про це в суді першої інстанції

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має забезпечуватися судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти дану заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.

При цьому колегія суддів керується тим, що суд першої інстанції не повідомив у встановленому законом порядку ОСОБА_2 про розгляд справи, грубо порушивши вимоги процесуального закону. Остання дізналася про наявність справи, де вона є відповідачем, вже після ухвалення судом рішення. Отже, відповідачка всупереч закону була позбавлена можливості здійснити свої процесуальні права сторони, передбачені ст.27 ЦПК України, в тому числі заявити в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності.

На думку колегії суддів допущене судом порушення норм процесуального права не повинне призводити до обмеження прав ОСОБА_2 здійснити свої права в суді апеляційної інстанції та позбавлення права на справедливий суд згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з урахуванням того, що апеляційна інстанція не має повноважень повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що прокурор оскаржує розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506. Позов подано прокурором до суду 18 травня 2016 року, тобто більш як через вісім років після видачі розпорядження.

Органом, в інтересах якого прокурором предявлено позов є Київська обласна державна адміністрація.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч.1 ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава, в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Поскільки держава в особі Київської обласної державної адміністрації, могла довідатися про порушення її прав і законних інтересів в особі її органу Обухівської районної державної адміністрації Київської області як субєкта владних повноважень з часу ухвалення оскаржуваного рішення у квітні 2008 році, то саме держава несе ризик спливу строку позовної давності, а тому в позові слід відмовити.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 щодо оскарження прокурором розпорядження Обухівської районної державної одміністрації від 10 вересня 2007 року. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право, а перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України: від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15; від 14 вересня 2016 року у справі № 6-2165цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

З викладених вище підстав, а також враховуючи заяву відповідачки ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, колегія суддів відмовляє у задоволенні позову прокурора у вказаній вище частині.

Зазначене у позовній заяві клопотання прокурора про визнання причин пропуску строку позовної давності з поважних причин, необгрунтоване і задоволенню не підлягає з таких міркувань.

Прокурор обгрунтовує поважність причин пропуску строку позовної давності тим, коли саме йому (прокурору) стало відомо про розпорядження, а також тривалим розглядом справи в адміністративних судах його позову.

Зі справи вбачається, що прокурором предявлено позов в інтересах Київської обласної державної адміністрації.

За змістом ст.ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи прокурором, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 27 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Отже, причини пропуску строку позовної давності безпосередньо прокурором правового значення не мають, поскільки позов предявлено в інтересах Київської обласної державної адміністрації, а тому саме цей орган має доводити поважність причин пропуску строку і саме до цього має зводитися клопотання прокурора.

В судовому засіданні прокурором не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували поважність пропуску строку позовної давності з боку Київської облдержадміністрації, яка взагалі не вчиняла будь-яких дій щодо оскарження розпорядження.

В решті колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін, поскільки воно не стосується прав відповідачки ОСОБА_2, а інші учасники рішення не оскаржують.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність доказів про те, що спірні ділянки відносяться до земель водного фонду безпідставні і спростовуються матеріалами справи, в яких міститьсялист Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 01-01/164 від 15 лютого 2016 року та додані до нього схеми накладання земельних ділянок на землі водного фонду, зокрема викопіювання із топографічної карти масштабу 1:10000, номенклатурний лист М-36-62-В-б-2, ДСК, інв. № 2594 та викопіювання із космічного знімка станом на 2015 рік (а.с.78-82), які підтверджують фактнакладання спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу і водне плесо р.Стугна.

Вказані докази відповідачкою не спростовані.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність проекту відводу розмірів і меж водоохоронних зон необгрунтовані.

Частинами 7, 8 ст.88 ВК України, ч.3 ст.60 ЗК України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою.

За ст.ст. 1, 20, 5054 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі обєктів землеустрою.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас, відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 25-метрову зону від урізу води.

Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних обєктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Суд першої інстанції вирішуючи спір вірно врахував правовий висновок з цього приводу Верховного Суду України в постанові від 22 квітня 2015 у справі № 6-52цс15.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року в частині визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва у власність ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21та ОСОБА_14 та виданих їм державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання недійсним рішення реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 1,08 га та витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,08 га, покладення на ОСОБА_2 судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: