Справа № 214/8175/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 жовтня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Ткаченко К.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання громадянина недієздатним та про визнання договору дарування недійсним, треті особи Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який надалі уточнив та в уточненому позові просить суд визнати свою матір ОСОБА_5 недієздатною на час укладення нею договору дарування належної їй квартири №21, що розташована в будинку №8 по вул. Качалова в м. Кривому Розі від 24.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та внесеного в реєстр під №3565, з його братом відповідачем ОСОБА_3, визнати у звязку з цим договір недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_3 на вказану квартиру та визнати право власності на кватиру за ОСОБА_3, обґрунтувавши такі вимоги тим, що матір вчинила цей правочин перебуваючи у такому психічному стані, за якого не розуміла значення своїх дій, так як матір напередодні укладення спірного правочину через психічний розлад проходила стаціонарне лікування у КЗ «Криворізька міська лікарня №2», про що достовірно було відомо відповідачеві.

У судовому засіданні позивач уточнений позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Представник третьої особи в судовому засіданні вважав, що уточнений позов підлягає задоволенню.

Відповідач та його представник спочатку проти задоволення позову заперечували, надалі перестали зявлятись в судові засідання.

Позивач ОСОБА_1, допитаний з його згоди в якості свідка, у судовому засіданні показав, що ОСОБА_5 є його матірю, що він у 2012-2013 роках мав з нею бесіду, в якій матір зазначала, що відповідач ОСОБА_3, який є її старшим сином, а йому доводиться старшим братом, вів із нею розмову про спірну квартиру, однак вона не мала наміру дарувати свою квартиру відповідачеві ОСОБА_3, оскільки у нього є своя квартири, а також заміський будинок, що влітку 2013 року приїздила сестра матері, яка бачила, що мати забувається та веде себе не досить адекватно, що мати казала також і сестрі, що не має наміру дарувати відповідачу свою квартиру, а що квартира вже подарована відповідачу він дізнався влітку 2014 року.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що позивач є її чоловіком, а ОСОБА_5 її свекрухою, що в 2013 році вона, позивач та відповідач почали замічати, що ОСОБА_5 якось дивно себе поводить, забувається, плутається, що сестра ОСОБА_5, яка приїздила до неї влітку 2013 року, також помітила таку поведінку ОСОБА_5, що у звязку з цим у березні 2013 року вона разом із позивачем возили ОСОБА_5 до психотерапевта в лікарню, у неї почала порушуватись пам'ять, що в 2014 році ОСОБА_5 жила з нею та позивачем, оскільки не могла за собою доглядати, потім ОСОБА_5 почала проситись додому, що у лютому 2013 року вона почала втрачати пам'ять, після чого відповідач забрав ОСОБА_5 до себе та перестав їх до неї пускати і не пускає до цього часу.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що знає ОСОБА_5 біля 30 років, що ОСОБА_5 їй казала, що хоче, щоб квартира була зареєстрована на позивача, потім казала, що на відповідача, що у грудні 2013 року ОСОБА_5 була у неї на Дні Народженні, і тоді її психічний стан був добрим, потім вона бачила ОСОБА_5 аж у 2014 році: вона була вялою, відчуженою, відповідала невпопад, у неї була якась боязливість, стурбованість, потім вона дізналась, що відповідач найняв для ОСОБА_5 жінку, яка за нею доглядала.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показала, що знає ОСОБА_5 біля 25 років, що в 2013 році її психічний стан не викликав сумнівів: ОСОБА_5 була доброю, спокійною, врівноваженою жінкою, вони постійно спілкувались в сауні та на дачі, що зі слів ОСОБА_5 вона дізналась, що між позивачем та відповідачем почались сварки після того, як вона подарувала відповідачеві квартиру, що у другій половині літа 2014 року вона замітила зміни в поведінці ОСОБА_5: та стала стурбованою, її долали якісь страхи, а в 2015 році ОСОБА_5 взагалі стала забувати події.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що працює лікарем-невропатологом, що ОСОБА_5 була її пацієнтом із квітня 2013 року, яку вона спостерігала та лікувала, що у ОСОБА_5 було хронічне порушення мозкового кровообігу, і, оскільки хвороба прогресувала, у неї спостерігалось зниження критики та інтелекту, наявність нав'язливих думок, ідей, значне зниження памяті, тому ОСОБА_5 мала велику схильність до зовнішнього впливу.

Суд, заслухавши учасників судового провадження, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до такого.

Згідно договору дарування квартири від 24.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та внесеного в реєстр під №3565 (далі по тексту Спірний правочин), ОСОБА_5 подарувала належну їй квартиру №21, що розташована в будинку №8 по вул. Качалова в м. Кривому Розі (далі по тексту Спірна квартира), відповідачу ОСОБА_3 (а.с.9-11, 46).

Отже, розглядаючи уточнений позов в частині визнання ОСОБА_5 недієздатною на час укладення Спірного правочину, визнання у звязку з цим Спірного правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_3 на Спірну квартиру, суд зазначає наступне.

Підставою цих вимог позивач визначив вчинення ОСОБА_5 вказаного правочину в такому стані, який через психічну хворобу не давав їй у повній мірі розуміти значення своїх дій, оскільки ОСОБА_5 у квітні-травні 2013 року через психічний розлад проходила стаціонарне лікування у КЗ «Криворізька міська лікарня №2».

У відповідності до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

У відповідності до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

У відповідності до ч. 2 ст. 40 ЦК України якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

У відповідності до ч. 2 ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 2 ст. 203 цього Кодексу.

Як розяснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» за №3 від 28.03.1972 року із змінами та доповненнями, даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров'я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

Аналізуючи показання свідків, зокрема, показання свідка ОСОБА_10 лікаря-психотерапевта, що спостерігала ОСОБА_5, які підтверджуються відомостями про захворювання ОСОБА_5, що містяться в оглянутій у судовому засіданні медичній картці стаціонарного хворого від 24.04.2013 року №У-5004/318, виданій на імя ОСОБА_5, згідно якої останній діагностовано дисциркуляторну енцефалопатію ІІІ ступеню складного ґенезу (гіпертонічна атеросклеротична) з переважним ураженням у системі вертебро-базикулярних артерій із хроничним прогресуючим плином, що є багатоочаговим ураженням головного мозку та потягнуло за собою, зокрема, зниження інтелекту та памяті, суд приходить до переконання, що ОСОБА_5, вчиняючи 24 грудня 2013 року Спірний правочин, перебувала у такому психічному стані, який не давав їй у повній мірі розуміти значення своїх дій.

Такі обставини підтверджуються й оглянутими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження №0002814 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України, а саме протоколом допиту ОСОБА_5 від 24.07.2014 року, згідно якого остання повідомляла слідчому, що її квартиру за власні кошти купував позивач ОСОБА_1, надалі оформив квартиру на неї, що вона знає, що дарувала комусь квартиру, а кому саме вона не памятає (а.с.142-144).

Більш того, неодноразово призначена за ухвалою суду судова психіатрична експертиза щодо визначення психічного стану ОСОБА_5 на час вчинення нею Спірного правочину не була виконана саме за відмови відповідача, який підтвердив про це в судовому засіданні, забезпечити явку ОСОБА_5, яка постійно перебуває за місцем його проживання, до експертної установи або допустити до неї лікарів-експертів для проведення такої експертизи, хоча цей обовязок суд поклав саме на відповідача, що свідчить про його ухилення від проведення експертизи та тягне за собою наслідки, встановлені ч. 1 ст. 146 ЦПК України, згідно якої у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відтак, суд знаходить цю частину вимог обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню.

Що ж до частини вимог про визнання права власності на Спірну квартиру за ОСОБА_5, то суд знаходить такі вимоги безпідставними, оскільки позивач не наділений у даному випадку повноваженнями діяти в інтересах ОСОБА_5

Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення уточненого позову.

У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини уточнених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 30, 39-41, 203, 215 ЦК України, ст. ст. 3, 5, 7, 10, 11, 57-60, 15, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнений позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 недієздатною на час укладення договору дарування квартири №21, що розташована в будинку №8 по вул. Качалова в м. Кривому Розі, укладеного 24 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №3565.

Визнати недійсним договір дарування квартири №21, що розташована в будинку №8 по вул. Качалова в м. Кривому Розі, укладений 24 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №3565.

Скасування державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 на квартиру №21, що розташована в будинку №8 по вул. Качалова в м. Кривому Розі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 487 грн. у рахунок відшкодування витрат, понесених по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Попов.