АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/8373/15-ц 22-ц/774/1083/К/17
Справа № 214/8373/15-ц Головуючий в і-й інстанції
Провадження №22ц/774/1083/К/17 суддя Хомініч С.В.
Категорія - 30 (ІІІ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

06 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Борщ А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2, від імені якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, та відповідача Державної казначейської служби України на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 14 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа Криворізьке центральне обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, за участю прокурора Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями та бездіяльністю органів державної влади та інфляційних втрат.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

представник третьої особи Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області ОСОБА_5,

представник прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, третя особа Криворізьке центральне обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, за участю прокурора Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями та бездіяльністю органів державної влади та інфляційних втрат, посилаючись на те, що постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04.07.2014 року залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2014 року визнано неправомірною відмову Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, щодо зарахування пільгового стажу роботи ОСОБА_2 для призначення пенсії за ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 22.08.1988 року по 14.05.1991 року та з 14.08.1991 року по 03.11.1998 року.

10.12.2014 року вищевказану постанову надано до УПФУ в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а також подано заяву про нарахування та початок виплати пенсії з моменту звернення. 27.12.2014 року комісією з питань, повязаних з призначенням та виплатою пенсії УПФУ в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, вирішено відмовити позивачу в призначенні пенсії, в звязку з тим, що факти встановлені в постанові суду в цілому не є підставою для зарахування пільгового стажу, постанова суду не є обовязковою для УПФУ в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Вважаючи таку відмову незаконною, ОСОБА_2 11.03.2015 року знову звернувся до суду з позовом до УПФУ в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання протиправними дій, та зобовязати вчинити певні дії.

Згідно з постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01.04.2015 року залишеної без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.07.2015 року, визнано незаконною бездіяльність УПФУ з Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо нарахування ОСОБА_2 пенсії за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобовязано УПФУ в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області здійснити нарахування пенсії ОСОБА_2 з 20.12.13 року.

Після набрання вище зазначеною постановою законної сили УПФУ в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області призначив позивачу пенсію, але почав її виплачувати тільки з жовтня 2015 року.

Уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та індекс інфляції від простроченої суми в розмірі 39851 грн. 60 коп.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 14 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної Казначейської Служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 3000,00 гривень.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам чинного законодавства. Так, сума стягнута в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди не відповідає дійсним стражданням та є значно заниженою, не відповідає вимогам засад розумності, виваженості та справедливості. Також, судом не було враховано, що через незаконну бездіяльність УПФУ позивач отримав грошові кошти із значною затримкою. Крім того, вважає, що судом невірно застосовано норми ч. 2 ст. 625 ЦК України та не взято до уваги, що позивач має право на стягнення індексу інфляції за весь час прострочення виплати пенсії.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7 Казначейська Служба України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неврахування того, що ОСОБА_7 казначейська служба України є юридичною особою та не відповідає за зобовязаннями держави, а тому відсутні правові підстави для стягнення з неї моральної шкоди, завданою позивачу неправомірними діями органами Пенсійного Фонду України. При цьому, зазначає, згідно ч. 2 ст. 25 та пп. 2 п. 9 прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, відшкодування за шкоду, завдану внаслідок дій чи бездіяльності органів державної влади, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету України в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків. Натомість, у порушення вищевикладеного, суд стягнув відшкодування моральної шкоди не із ОСОБА_7 України шляхом списання Казначейством України із державного бюджету, як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, а із Державної казначейської служби України, як юридичною особи публічного права.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не зявився, надавши суду клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з відрядженням представника Державної казначейської служби України ОСОБА_8 до територіальних органів Державної казначейської служби України у Львівській області, яке задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 303-1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Згідно ж п.2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Тобто, неявка осіб, які беруть участь у розгляді справи, не перешкоджає розглядові справи у суді апеляційної інстанції, однак, суд може відкласти розгляд справи на підставі відповідного клопотання за наявності достатніх на те підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд апеляційних скарг позивача ОСОБА_2, від імені якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, та відповідача Державної казначейської служби України на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 14 березня 2017 року вперше було призначено на 25 квітня 2017 року, однак розгляд справи було відкладено на 06 червня 2017 року до вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою третьої особи Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. При цьому, особи, які беруть участь у розгляді справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися (а.с. 155-160, 164).

Заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи з 06 червня 2017 року на іншу дату, представник відповідача Державної казначейської служби України послався на відрядження представника Державної казначейської служби України ОСОБА_8 до територіальних органів Державної казначейської служби України у Львівській області, однак суду не надано жодного доказу щодо відсутності станом на 06.06.2017 року в ОСОБА_7 казначейській службі України, яка є юридичною особою, інших представників, наділених повноваженнями на здійснення представництва інтересів останнього.

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі, а відповідач ОСОБА_7 казначейська служба України, звернувшись до суду із апеляційною скаргою не забезпечив явку у судове засідання суду апеляційної інстанції свого представника та не надав суду переконливих доказів щодо неможливості прибути у судове засідання, які б могли бути підставою для відкладення розгляду справи, а тому колегія суддів, виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача Державної казначейської служби України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України, посилаючись на її необґрунтованість, представника третьої особи Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області ОСОБА_5 та представника прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 та просили її відхилити, а також підтримали доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідачаДержавної казначейської служби України - частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04.07.2014 року (а.с.5-6), яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2014 року (а.с. 7), визнано неправомірною відмову Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо зарахування пільгового стажу роботи ОСОБА_2 для призначення пенсії за ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 22.08.1988 року по 14.05.1991 року та з 14.08.1991 року по 03.11.1998 року.

27.12.2014 року комісією з питань, повязаних з призначенням та виплатою пенсії, Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу відмовлено позивачу в призначенні пенсії, в звязку з тим, що факти, встановлені у вищезазначеній постанові суду, в цілому не є підставою для зарахування пільгового стажу, постанова суду не є обовязковою для Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу (а.с. 8-9).

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01.04.2015 року (а.с. 8-9), яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.07.2015 року (а.с.10), визнано незаконною бездіяльність Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо нарахування ОСОБА_2 пенсії за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобовязано Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області здійснити нарахування пенсії ОСОБА_2 з 20.12.2013 року (а.с. 8-10).

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.07.2015 року Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області отримало 25.08.2015 року (а.с. 22).

Згідно протоколу від 21.09.2015 року ОСОБА_2 здійснено нарахування пенсії за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 20.12.13 року, однак виплата здійснена в жовтні 2015 року (а.с. 24).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вину Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, правонаступником якого є Криворізьке центральне обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, щодо тривалого неправомірного позбавлення позивача права на пенсійне забезпечення, яке гарантоване останньому державою, встановлено судовими рішеннями у порядку адміністративного судочинства, які набрали законної сили. Встановивши, що Управлінням пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу були порушені конституційні права позивача на соціальний захист, суд, керуючись нормами ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1173 ЦК України, дійшов до висновку що позивач, у звязку з порушенням його прав, зазнав душевних страждань, а тому враховуючи глибину перенесених страждань, принципи розумності і справедливості, дійшов до висновку, що достатньою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди буде 3000,00 грн. і цю суму стягнув на його користь за рахунок держави.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дію чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

До суб'єктів відповідальності за цією нормою та нормами ст.ст.1173 ЦК України належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів ВР, Президента, Кабінету Міністрів, Верховної ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади та управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції, Закону "Про місцеве самоврядування в Україні", їх виконавчі органи .

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, учинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже обов'язковими підставами для відшкодування майнової шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а для відшкодування моральної шкоди ще й вина органу державної влади в її заподіянні.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно враховано судом першої інстанції, судовими рішеннями в адміністративній справі, які набрали законної сили, було встановлено, що, у звязку з неправильним тлумаченням вимог ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу неправомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, що призвело до неправомірного позбавлення позивача права гідне пенсійне забезпечення. При цьому, навіть за наявності постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04.07.2014 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2014 року, яким було встановлено неправомірність дій Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, останній здійснив нарахування та виплату належної позивачу пенсії лише після його повторного звернення до суду з позовом про визнання такої бездіяльності незаконною, що безумовно свідчить про свідоме та неправомірне тривале нехтування Управлінням пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу правами ОСОБА_2 на гідне пенсійне забезпечення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановивши характер спірних правовідносин, обставини справи та надавши їм належну правову оцінку дійшов до вірного висновку, що позивачу, внаслідок незаконних дій та бездіяльності Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, було завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок держави відповідно до ст. 1173 ЦК України, оскільки останній представляє собою орган державної влади.

Розмір моральної шкоди, який визначений судом у сумі 3000 грн. з урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які зазнав позивач, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на думку колегії суддів є правильним, а тому доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 у цій частині колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вони є такими ж самими, як і обставини на які позивач посилався, як на підставу своїх позовних вимог, які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, останній не навів і ці доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення позивачем норм права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ОСОБА_7 казначейська служба України є юридичною особою та не відповідає за зобовязаннями держави, а тому відсутні правові підстави для стягнення з неї моральної шкоди, завданою позивачу неправомірними діями органами Пенсійного Фонду України, колегією суддів встановлено наступне.

Так, статтею 43 Бюджетного кодексу України визначено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України.

Відповідно до п.п. 5 п.4 «Положення про ОСОБА_7 казначейську службу України», затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 460/2011 ОСОБА_7 казначейська служба України (Казначейство України), зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України, пунктом 9 Розділу VI. Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, пунктом 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року N845, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (тобто ОСОБА_7 казначейська служба України), здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду для відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень,

Крім того, гарантії держави щодо виконання судових рішень та особливості їх виконання встановлено Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до норм якого держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган.

Згідно із ст. 3 вказаного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, колегія судів вважає, що суд першої інстанції, вірно прийшовши до висновку щодо стягнення моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, некоректно виклав резолютивну частину рішення суду в частині порядку стягнення цих коштів, у звязку з чим колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, виклавши абзац другої резолютивної частини рішення суду у наступній редакції: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 3 000,00 гривень».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, зокрема, заявлено вимоги до неналежного відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у звязку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

У ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно статті 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Аналіз наведених норм права вказує на те, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та&nbsp;стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даному випадку органом Пенсійного фонду України) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно зі ст. 107 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Отже, на Управління пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, правонаступником якого є Криворізьке центральне обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, покладено обовязок провести нарахування та виплатити відповідну компенсацію у випадку затримки виплати пенсію у встановленому Законом порядку та останній, як юридична особа, самостійно несе відповідальність у разі невиконання цих функцій.

На підставі викладеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, щодо наявності у нього права на стягнення інфляційних втрат у порядку ст. 625 ЦК України відхиляються, як такі, що не мають правового значення при розгляді даної цивільної спарви, до участі у якій Криворізьке центральне обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області залучено лише у якості третьої особи, а тому суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо стягнення з нього будь-яких коштів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, від імені якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, - відхилити.

Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 14 березня 2017 року змінити, виклавши абзац другої резолютивної частини рішення суду у наступній редакції:

«Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 3 000,00 гривень.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: