Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги мотивовано тим, що 29 січня 2013 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку урозмірі 25 тис. грн зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердивсвою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення станом на 31 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 57 787 грн 07 коп., із яких: 34 335 грн 34 коп. - тіло кредиту, 19 397 грн 41 коп. - проценти, 826 грн 36 коп. - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 727 грн 96 коп. - штраф (процентна складова). Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути із боржника вказану суму боргу.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення позову банку.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи банку у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у анкеті-заяві, підписаній ОСОБА_6 29 січня 2013 року, зазначено, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. ОСОБА_6 своїм підписом підтвердив, що він ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку. Він зобов'язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Разом з тим, письмова форма кредитного договору у розумінні ст. 207 ЦК України не була додержана, оскільки Умови та Правиланадання банківських послуг не містять підпису відповідача. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також, що ці умови не змінювалися. Надані Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що будь-яких доказів, які свідчили б про отримання відповідачем кредитних коштів, кредитної картки або погашення кредиту, позивачем не надано.

Погодитися із такими висновками апеляційного суду не можна.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Наявність між банком та ОСОБА_6 кредитних відносин позивач окрім іншого підтверджував випискою по картці/рахунку № НОМЕР_1, в якій відображено багаторазові дії щодо зняття готівкових коштів, оплати вартості придбаних товарів і послуг, поповнення мобільного телефону, автоматичного списання коштів з іншої платіжної картки користувача для погашення боргу за спірною карткою, переказу коштів на картку через банкомат Приватбанку.

Відхиляючи вказаний документ як доказ, апеляційний суд послався на те, що вказана виписка по картці/рахунку № НОМЕР_1 містить інформацію про рух коштів за іншою платіжною карткою № НОМЕР_2.

Разом з тим, у довідці банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а. с. 8) зазначено про перевипуск картки № НОМЕР_2 на № НОМЕР_1.

У порушення вимог ст. ст. ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не дослідив обставин, на підтвердження яких надавалася вказана виписка по картці, зокрема не встановив, хто є платником у відносинах із продавцями товарів та виконавцями послуг, які зазначені у виписці; хто є отримувачем коштів з картки у банкоматі та відділенні банку; хто є держателем картки, із якої відбувався переказ коштів на спірну платіжну картку.

Враховуючи те, що висновку про недоведеність позивачем наявності між банком та ОСОБА_6 кредитних відносин апеляційний суд дійшов внаслідок порушення норм процесуального права без дослідження усіх доказів справи у сукупності, постановлена ним ухвала підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик