Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М.,
суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яке діє через представника ОСОБА_7, на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 25 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 травня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 265/ФКВ-07, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 31 268 доларів США для придбання автомобіля, з терміном погашення до 22 травня 2014 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з умовами якого позивач отримав право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними ТОВ «Украпромбанк» з фізичними і юридичними особами, в тому числі за кредитним договором від 23 травня 2007 року, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_6

20 січня 2010 року рішенням Горохівського районного суду Волинської області було задоволено позов ТОВ «Укрпромбанк» та стягнуто з ОСОБА_8 на користь товариства заборгованість за кредитом у сумі 215 190 грн.

02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Посилаючись на те, що рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача не виконане, ПАТ «Дельта Банк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 24 липня 2015 року становить 1 042 981 грн 63 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 543 521 грн 94 коп; заборгованості за відсотками - 207 869 грн 77 коп.; заборгованості за пенею - 272 984 грн 84 коп.; суми заборгованості за ставкою 3% від простроченого тіла кредиту - 13 458 грн 05 коп.; суми заборгованості за ставкою 3 % від прострочених відсотків - 5 147 грн 03 коп.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 25 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 592 грн 31 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 07 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 652 232 грн 95 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній представник ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині відмови у стягненні з відповідача тіла кредиту, суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу, суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за процентами скасувати і справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наявність судового рішення, що не виконано боржником не звільняє останнього від відповідальності у вигляді стягнення на користь позивача процентів за користування кредитними коштами у межах трирічного строку позовної давності (з 14 серпня 2012 року по 14 серпня 2015 року), а також 3 % річних.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що за наявності невиконаного боржником судового рішення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість із сплати процентів за період з 01 липня 2010 року по 01 липня 2015 року у розмірі 383 093 грн 83 коп. та заборгованість із сплати пені за один рік у розмірі 269 139 грн 12 коп.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 23 травня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_6, було укладено кредитний договір № 265/ФКВ-07, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 31 268 доларів США для придбання автомобіля, з терміном погашення до 22 травня 2014 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 13 % річних.

30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з умовами якого позивач отримав право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними ТОВ «Укрпромбанк» з фізичними і юридичними особами,, в тому числі за кредитним договором від 23 травня 2007 року, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_6

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 20 січня 2010 року було задоволено позов ТОВ «Укрпромбанк» та стягнуто з ОСОБА_6 на користь товариства заборгованість за кредитом у сумі 215 190 грн.

02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Посилаючись на те, що рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача не виконане, ПАТ «Дельта Банк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 24 липня 2015 року становить 1 042 981 грн 63 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 543 521 грн 94 коп; заборгованості за відсотками - 207 869 грн 77 коп.; заборгованості за пенею - 272 984 грн 84 коп.; суми заборгованості за ставкою 3 % від простроченого тіла кредиту - 13 458 грн 05 коп.; суми заборгованості за ставкою 3 % від прострочених відсотків - 5 147 грн 03 коп.

Апеляційний суд, відмовляючи позивачеві у стягненні з відповідача 3 % річних, належним чином своє рішення не мотивував та не врахував наступного.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16).

За таких обставин апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, приймаючи нове рішення про часткове задоволення позову, не взяв до уваги правову природу нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, та дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Що стосується доводів касаційної скарги щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, то вони є необґрунтованими, оскільки вказана заборгованість вже була стягнута рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 20 січня 2010 року.

За таких обставин ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК Українивоно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яке діє через представника ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 07 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун
Судді:І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович