Номер провадження: 22-ц/785/6324/17
Номер справи місцевого суду: 520/832/17
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що у червні 2014 року вона звернулася до ОСОБА_5, який є сином відповідачки ОСОБА_4, з тим, щоб він надав їй у борг грошові кошти у розмірі 25000 доларів США. За вимогою ОСОБА_5 розписку про отримані позивачкою кошти було написано на ім'я його матері ОСОБА_4 Умови користування грошами продиктував син ОСОБА_4 У розписці від 18.06.2014 року зазначено про отримання ОСОБА_3 25000 доларів США від ОСОБА_4 Також позивач зазначила, що у розписці вказано про те, що на суму позики нараховуються відсотки за користування у розмірі 2% від загальної суми в місяць, або 0,07% у день; за прострочення повернення суми позики нараховуються відсотки у розмірі 10% у місяць, або 0,33 % у день від суми позики. Строк повернення грошей - 01.01.2015 року. Зазначений договір позики у вигляді розписки, позивач вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та має бути визнаний недійсним, виходячи з наступного. Позивачка стверджувала, що вона з 2013 року перебуває на обліку в Одеському онкологічному диспансері, у зв'язку з чим шість разів перебувала на стаціонарному лікуванні у медичному закладі з 25.06.2013 - 15.07.2013 р., з 23 по 27.09.2013 р., з 03 по 06.12.2013 р., з 16-21.10.2013 р., з 26-31.12.2013 р., з 22-27.01.2014 р. Окрім, тяжкої тривалої хвороби та проходження декількох курсів хіміотерапії, ОСОБА_3 протягом 2013-2014 років, як суб'єкт підприємництва не мала доходів та будь-якої діяльності не вела, що підтверджуються податковими документами та припиненням підприємницької діяльності. Позивачка також зазначила, що у зазначений період йшла судова тяганина по шлюборозлучному процесу та розподілу майна між подружжям ОСОБА_3, про що свідчать матеріали цивільної справи № 520/7957/13-ц. Під впливом цих надзвичайних обставин нею було написано розписку від 18.06.2014 року на ім'я ОСОБА_4 При цьому вона не усвідомлювала наслідків, які передбачені умовами розписки, і які заздалегідь виконати було неможливо, зважаючи на вплив тяжких обставин - розлад сімейних відносин, тяжка невиліковна хвороба,/відсутність роботи, а також доходів від підприємницькоїї діяльності. Позивачка також посилалася на те, що оспорюваною розпискою передбачено відповідальність за прострочення виконання зобов'язань - пені у розмірі 10% у місяць, або 120% річних. Натомість, право позикодавця на отримання вказаних відсотків може виникати у разі, якщо предметом позики є речі, визначені родовими ознаками. У такому разі позичальник зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу. Проте, предметом оспорюваного договору позики, який підписаний ОСОБА_3, є гроші - іноземна валюта. Таким чином, на думку позивачки, відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання може наступати лише на підставі ст. 625 ЦК України. Позивачкою також зазначено, що правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставили, визначаються статтею 233 ЦК України: правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У зв'язку з чим, позивачка вважаючи вказаний договір позики таким, що підлягає визнанню недійсним з причин того, що вона уклала правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала.

Представник відповідачки заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що судом непо, які мають значення для справи, неправильно і неповно досліджені докази та їх оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 18.06.2014 року позивач склала розписку, за умовами якої, ОСОБА_3 підтвердила отримання від ОСОБА_4 в борг грошових коштів в сумі 25000 доларів США, що станом на 18.06.2014 року складає еквівалент 301250 гривень, які зобов'язується повернути ОСОБА_4 в строк до 01.01.2015 року в доларах США, в Євро або в національній валюті - гривні, за вибором ОСОБА_4 Згідно умов вказаної розписки, на суму позики нараховуються проценти за користування грошовими коштами у розмірі 2 відсотків від загальної суми позики щомісяця або 0,07% в день від загальної суми позики, за прострочення повернення грошових коштів на суму позики підлягають до сплати нараховані проценти в розмірі 10 відсотків щомісячно або 0,33 відсотка в день від суми позики. Сума позики повинна бути повернута до 01.01.2015 року. У розписці ОСОБА_3 зазначено, що розписка написана власноручно, вказана сума позики нею отримана.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом також встановлено, та не оспорювалось позивачем, що розписка написана нею власноручно та підтверджено, що дійсно у червні 2014 року вона отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 25000 доларів США, про що склала розписку, оригінал якої в свою чергу перебуває у відповідача.

Також судом встановлено, що 18.06.2014 року між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики у формі розписки, за яким позивач отримала від відповідача в борг грошові кошти в сумі 25000 доларів США, які зобов'язалась повернути в строк до 01.01.2015 року, на вищевказаних умовах.

Однак, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 умов договору позики від 18.06.2014 року, не поверненням ОСОБА_4 грошових коштів зі сплатою встановлених процентів за їх користування, ОСОБА_4, 21.01.2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

За наслідком розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, 16.12.2016 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 56838 доларів 70 центів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення суду еквівалентно 1494772 гривні 55 копійок.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Частиною першою статті 233 ЦК України зазначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивачка в обґрунтування вимог щодо укладення правочину під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах, посилалась на те, що вона з 2013 року перебуває на обліку в Одеському онкологічному диспансері, та перебувала на стаціонарному лікуванні у медичному закладі, що підтверджено наданими копіями епікризів виданих на ім'я позивача.

Однак, суд обґрунтовано не прийняв надані медичні документи в якості належних доказів підтверджуючих саме укладення ОСОБА_3 правочину під впливом тяжкої для неї обставини, оскільки вказані документи лише підтверджують, що позивачка дуже тривалий час хворіє та має невиліковну хворобу.

Крім того, з наданої позивачем до суду медичної документації вбачається, що останнє звернення ОСОБА_3 до медичного закладу відбулось у січні 2014 року, тоді як спірний договір позики у формі розписки був укладений позивачем у червні 2014 року, тобто через півроку після останнього звернення позивача до медичного закладу.

Позивачем не надано до суду жодного доказу та взагалі не було зроблено жодного посилання на те, що позивачка саме була вимушена укласти спірний договір у зв'язку з її хворобою, для усунення цих наслідків або зменшення, тобто через тяжкі обставини та на невигідних умовах, а лише посилалась на факт наявності в неї невиліковної хвороби.

Крім того, ОСОБА_3 також посилалася на те, що вона протягом 2013-2014 років, як суб'єкт підприємництва не мала доходів та будь-якої діяльності не вела, на підтвердження чого до суду була надана довідка з Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області за №1515/1302 від 10.02.2017 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 перебуває на обліку в ДПІ у Київському районі м. Одеси, як платник податків та згідно з наданих звітностей за 2015-2016 роки, дохід від здійснення підприємницької діяльності відсутній.

Однак, суд не прийняв вказану довідку до уваги, оскільки надана довідка підтверджує відсутність доходів у ОСОБА_3 від здійснення підприємницької діяльності за період 2015-2016 років, а спірний правочин сторонами по справі укладався 18.06.2014 року.

Крім того, вказані обставини спростовуються, наданою представником відповідача довідкою з Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області за №5021/13-02 від 30.05.2017 року, згідно якої вбачається, що ОСОБА_3 перебуває на обліку в ДПІ у Київському районі м. Одеси в 11 стані, як платник податків діяльність якого припинено, але не знято з обліку. Згідно з наданої звітності за 2014 рік, дохід від здійснення підприємницької діяльності за 2014 рік складає 14271 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Також позивачка під час розгляду справи підтвердила, що особисто укладала спірний договір позики, без наявності насильства, обману чи помилки, отримала від відповідача грошові кошти, а тому суд не прийняв до уваги посилання щодо великої відсоткової ставки за спірним договором, як підставу для визнання договору недійсним у відповідності до ч.1 ст. 233 ЦК України, оскільки, позивачем не доведено саме в чому полягала тяжка обставина, яка зумовила її укласти спірний договір позики та на вкрай невигідних умовах.

На підставі вищевикладеного, суд обґрунтовано на законних підставах відмовив ОСОБА_3 у задоволені позову, оскільки позивачкою не доведено, що за відсутності вказаних нею тяжких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги та проігноровано, що оспорюваний правочин вчинено під впливом тяжких для ОСОБА_3 обставин, а саме важка невиліковна хвороба, затяжний шлюборозлучний процес, мізерний та недостатній дохід, надзвичайна нужденність її сім'ї, не приймаються судом до уваги, оскільки позивачкою не було надано до суду жодного доказу на те, що вона саме була вимушена укласти спірний договір у зв'язку з її хворобою, для усунення цих наслідків або зменшення, тобто через тяжкі обставини та на невигідних умовах, а лише посилалася на факт наявності в неї невиліковної хвороби, також не було зазначений причинний зв'язок в укладенні ОСОБА_3 спірного договору позики та наявності в неї судового процесу щодо розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя, щодо посилання про відсутність доходів у ОСОБА_3, судом було встановлено, що з наданої довідки з Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області вбачається відсутність від здійснення підприємницької діяльності за період 2015-2016 років, однак спірний правочин сторонами по справі укладався 18.06.2014 року.

Також не приймаються до уваги доводи апелянта стосовно того, що оспорюваний договір у вигляді розписки не відповідає вимогам, встановленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме договір позики у вигляді розписки підписаний лише однією стороною ОСОБА_3 і не підписаний ОСОБА_4, оскільки договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Доводи стосовно того, що суд першої інстанції не з'ясував, якою була дійсна воля позивача у момент укладання спірного правочину з відповідачем, та саме які обставини зумовили на укладення позивачем оспорюваного правочину, не приймаються судом до уваги, оскільки позивачем не доведено саме які були тяжкі обставини, які зумовили її укласти спірний договір позики та на вкрай невигідних для неї умовах.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець