АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4583/17 Номер провадження 22-ц/786/2409/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О. при секретарі: Радько О.М.

за участі адвокатів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

позивача ОСОБА_4 розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до в ОСОБА_5 про стягнення боргу за розпискою. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 10 серпня 2016 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 22 000 доларів США (що було еквівалентно 570 460 грн.) та 46 000 грн., що підтверджується розпискою. Мотивуючи тим, що незважаючи на наявність вимоги про повернення грошових коштів, відповідач кошти не повернув, жодної письмової відповіді щодо строків та порядку повернення грошових коштів за розпискою від 10 серпня 2016 не надав, позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 616 460 грн. та 6164 грн. 60 коп. судового збору.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 611 305 грн. 64 коп., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 113 грн. 06 коп.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року скасувати, закривши провадження у справі внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів у справі.

На апеляційну скаргу відповідача своє заперечення надав ОСОБА_4, в якому спростовуючи доводи апелянта, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 10 серпня 2016 року ОСОБА_5 отримав від позивача ОСОБА_4 грошові суми в розмірі 22 000 доларів США та 46 000 грн. Отримання грошових коштів підтверджено наявними в матеріалах справи простими письмовими розписками, складеними відповідачем ОСОБА_5 /а. с. 27/. Також встановлено, що відповідно до умов зобовязання, яке виникло між сторонами, грошові кошти надавалися відповідачу в термін на один рік з поверненням за вимогою протягом семи днів. За вимогою позивача відповідачем грошові кошти повернуті не були. Встановивши наведені обставини, та беручи до уваги той факт, що відповідачем грошові кошти за борговими розписками не повернуто, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість за договорами позики підлягає стягненню з відповідача.

При цьому, вирішуючи питання про розмір заборгованості, суд виходив з того, що сторонами по справі як одиницю розрахунків за простими письмовими договорами від 10 серпня 2016 року було визначено як долар США (в розмірі 22 000 доларів США), так і українську гривню (на суму 46 000 грн.), а тому відповідно до вимог ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України обрахував суму боргу відповідно до офіційного курсу Національного Банку України української гривні до долара США станом на день ухвалення судового рішення, а не на час укладення договору між сторонами.

Оскільки розмір заборгованості за договором позики на суму 22 000 доларів США еквівалентний 565 305 грн. 64 коп. (22 000 доларів США х 25,695711), а з урахуванням суми позики на 46 000 грн., загальна сума заборгованості становить 611 305 грн. 64 коп., районний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми боргу, обрахованої за курсом Національного Банку України української гривні до долара США станом на день ухвалення судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до умов зобовязання, яке виникло між сторонами по справі, ОСОБА_5 надавалися грошові кошти строком на один рік з поверненням за вимогою протягом семи днів. Однак, за вимогою позивача відповідачем грошові кошти не були повернуті..

Отже, встановивши, що відповідачем грошові кошти за укладеними договорами позики позивачу не повернуто, місцевий суд, з урахуванням цитованих вище норм матеріального права, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, правомірно стягнувши з ОСОБА_6 на користь позивача суму боргу в розмірі 611 305 грн. 64 коп., обрахованої за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення, а також правильно вирішив питання щодо судових витрат.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Тобто, наявність простої письмової розписки, складеної відповідачем ОСОБА_6 про отримання грошових коштів в розмірі 22 000 доларів США та 46 000 грн. є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові №6-79цс14 від 2 липня 2014 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Звідси судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що оригінали відповідних розписок надані до суду саме позивачем ОСОБА_4, що згідно з положенням ч. 3 ст. 545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Твердження відповідача про те, що позивач незаконно заволодів наданими до суду розписками суд правомірно оцінив критично, з посиланням на те, що до ЄРДР внесені дані щодо вчинення кримінального правопорушення лише за попередньою кваліфікацією за ч. 2 ст. 289 КК України, тобто щодо незаконного заволодіння належним відповідачу автомобілем.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують, за наведених вище обставин, правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Київського районнго суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підписи/ ОСОБА_7

ОСОБА_8

З оригіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.