Справа № 126/1056/15-ц Провадження № 22-ц/772/2517/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Сала Т.Б.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 21.08.2017 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача ОСОБА_5, до ПАТ КБ «Приватбанк» про припинення іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що 22.04.2008 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотечного кредиту, відповідно до якого останній отримав кошти в сумі 100 000 грн. зі сплатою 15% річних. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання надала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру розташовану в АДРЕСА_1. В позові зазначено, що боржник ОСОБА_5 не виконав належним чином свої зобовязання та не повернув кредит банку в повному обсязі, у звязку з чим станом на 30.12.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 27 467,68 грн., з яких: тіло кредиту - 5 239,25 грн., заборгованість за процентами 7838,76 грн., 11 892,61 грн. - пеня та 2 497,06 грн. штраф, а тому просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити всіх осіб, які проживають у вказаній квартирі.

В листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулась в суд із зустрічною позовною заявою, посилаючись на те, що 22.04.2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено іпотечний договір, предметом якого є трикімнатна квартира розташована в АДРЕСА_1, яка передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_5, який отримав кредит в сумі 100 000 грн. В позові вказано, що на даний час боржник ОСОБА_5 повністю виконав свої зобовязання та сплатив банку кошти в сумі 114 506,63 грн. в рахунок погашення боргу та процентів за користування кредитом, тобто боржником виконано зобовязання, відтак в силу ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека вважається припиненою, а тому просила визнати іпотеку припиненою та зняти заборону на відчуження квартири.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 21.08.2017 року в задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано іпотеку за іпотечним договором №VIBOG8 від 22.04.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ (ПАТ) КБ «Приватбанк», припиненою.

Знято заборону (реєстраційний номер 7076244, номер за РПВН 22657444) від 22.04.2008 року на відчуження квартири, що знаходиться в за адресою: АДРЕСА_2.

Зобов'язано ПАТ «КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 технічний паспорт та свідоцтво про право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов банку задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

Згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 06.10.2017 року судове засідання у справі проводилось в режимі відеоконференції, особу ОСОБА_5 та представника ОСОБА_2 було встановлено відповідною службовою особою Бершадського районного суду Вінницької області.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_5 та представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість ухвали суду.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, при цьому надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, районний суд виходив з того, що позивачем не доведено факту наявності заборгованості у позичальника і позов предявлено поза межами строку позовної давності, при цьому зустрічний позов задоволено у звязку з виконанням боржником своїх зобовязань за кредитним договором.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 22.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 укладено договір про іпотечний кредит №VIBOG8, відповідно до умов якого банк зобовязується надати ОСОБА_5 кредит в сумі 100 000 грн., а ОСОБА_5 зобовязався повернути кредит у вказаній сумі та сплатити відсотки за використання кредиту в сумі 15% річних.

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 22.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №VIBOG8, відповідно до умов якого остання, яка виступає майновим поручителем ОСОБА_5 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру, розташовану в АДРЕСА_1, належну їй на праві власності.

Вимогами ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що свої зобов'язання за кредитним договором банк виконав та надав відповідачу кредитні кошти.

Звернувшись в суд з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк»заявлені вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, мотивуючи їх тим, що у звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 30.12.2014 року становить 27 467,68 грн., з яких: тіло кредиту - 5 239,25 грн., заборгованість за процентами 7838,76 грн., 11 892,61 грн. - пеня та 2 497,06 грн. штраф і вказану заборгованість боржник в добровільному порядку не погасив.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З матеріалів справи видно, що п. 1.3. іпотечного договору кредит надається строком погашення не пізніше 22.04.2028 року.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що листом від 12.08.2010 року, який було надіслано ОСОБА_5, ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договору заявив вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, нарахованих процентів, комісії та штрафних санкцій в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення та попереджено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, тим самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку змінив умови договору, встановивши кінцевий термін повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Судом встановлено, що змінивши умови договору щодо строку повернення суми кредиту та інших нарахованих сум, ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідний позов в суд було подано лише 18.03.2015 року.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

Таким чином, в даному випадку банком пропущено строк позовної давності щодо основного зобовязання, про застосування якого заявлено стороною у спорі до винесення рішення, а оскільки іпотека є похідною від одностороннього зобовязання, відтак в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити.

Щодо заявленого ОСОБА_2 зустрічного позову, то районним судом зроблено невірний висновок про те, що боржником ОСОБА_5 виконано зобовязання в повному обсязі, сплативши 114 506,63 грн., оскільки умовами договору, зокрема 4.4., передбачено, що у разі прийняття позичальником рішення здійснити дострокове повне або часткове повне погашення кредиту, він зобовязується письмово попередити кредитора про намір здійснити дострокове погашення не менш ніж за 30 календарних днів.

Крім того, п. 4.1. Договору визначено, що достроковим повним погашенням вважається повернення позичальником суми кредиту та нарахованих відсотків за його користування в повному обсязі на дату погашення до настання кінцевого терміну погашення за цим договором.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно оцінив положення кредитного договору та визначив, що відбулось дострокове погашення кредиту, у звязку з чим можна вважати, що дія іпотечного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, є припиненою.

Крім того, у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові №6-768цс17 від 15.05.2017 року, визначено, що згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.

У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням.

Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок щодо недоведеності факту наявності заборгованості за договором по іпотечному кредиту, з посиланням на те, що наданий банком розрахунок перевантажений цифровою масою та є незрозумілим, при цьому невірно застосовано положення ст. 593 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про іпотеку» і відповідно було безпідставно визнано іпотеку припиненою.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, яке не ґрунтується на вимогах закону підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів, а також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за сторонами

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 21.08.2017 року скасувати.

В задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача ОСОБА_5, до ПАТ КБ «Приватбанк» про припинення іпотеки відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_7

Судді: /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: