Справа № 461/5273/16 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/762/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що при ухваленні рішення суд не встановив сутність позову і дійсні правовідносини між сторонами у справі, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Апелянт вказує, що на час укладення оспорюваного договору відповідачка усвідомлювала, що нею вчинено тяжкий злочин, внаслідок чого її невідворотно буде притягнуто до кримінальної відповідальності, а тому з метою уникнути відшкодування завданої її злочинами діями шкоди, вона вчинила оспорюваний правочин з метою протидіяти органам слідства як органам держави виконати свій обовязок і вжити заходів щодо забезпечення відшкодування заподіяної шкоди. Вважає, що ОСОБА_4 протидіяла органу досудового слідства і незаконно відчужила майно, яке належало їй на праві приватної власності, на користь своєї родички. Не погоджується апелянт з висновком суду про те, що він не надав суду доказів того, що він є потерпілим у справі, оскільки ОСОБА_2, в порядку ст.55 КПК України в редакції з 2012 року, 21.07.2016 року звернувся із заявою про визнання його потерпілим, яка зареєстрована в канцелярії суду, а тому вважає, що він є потерпілим у кримінальному провадженні. Апелянт вважає недостовірними твердження суду про відсутність вини відповідачки у заподіянні йому шкоди, адже це є виключна компетенція суду в межах кримінального провадження встановлювати наявність чи відсутність вини у діях відповідачки, і не є компетенція суду цивільного встановлювати вину у заподіянні шкоди від злочину, що є предметом розгляду у кримінальному провадженні. Апелянт стверджує про порушення відповідачкою тільки публічного порядку забезпечення державою в особі органів досудового слідства належних заходів щодо забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, а не про її винність чи невинність.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 24 липня 2012 року, посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 24 липня 2012 року 2/3 частин належної ОСОБА_6 на праві власності квартири №3, що розташована у будинку №33 по вул. Лесі Українки м. Львів на користь ОСОБА_7 Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України , кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам. Частина 1 ст. 228 ЦК містить перелік об?єктів цивільних прав, які можуть бути порушені його вчиненням. До них, зокрема, належать: конституційні права і свободи людини і громадянина; майно фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади. При цьому, коли щодо конституційних прав і свобод людини і громадянина йдеться про порушення взагалі, то стосовно майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади характер правочину конкретизовано: тут ідеться про антисоціальність знищення, пошкодження майна або незаконне заволодіння ним.

Стаття 228 ЦК безпосередньо не вказує на вину як кваліфікуючу ознаку такого правочину. Проте з формулювання, яке вона містить: «правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення...» можна зробити висновок, що провина має враховуватися. Вона виражається у намірі порушити публічний порядок з боку осіб, які вчиняють такий правочин. При цьому не має значення, чи такий намір був у однієї сторони правочину, чи він мав місце в обох чи більше учасників договору. Суд, приймаючи рішення у такій справі, зобов?язаний вказати, у чому конкретно виразилася спрямованість правочину на порушення публічного порядку.

Згідно з ч.2 ст. 228, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, тобто недійсним унаслідок безпосередньої вказівки закону і незалежно від наявності позову з боку його учасників чи інших осіб. Варто звернути увагу на зміну у підходах до вирішення питання про наслідки визнання такого правочину недійсним. Якщо ст. 49 ЦК 1963 р. передбачала стягнення отриманого за «антисоціальним» правочином у доход держави або односторонню реституцію для невинної сторони, то тепер наслідки правочину, який визнаний недійсним унаслідок порушення публічного порядку, визначаються загальними правилами (див. коментар до ст. 216 ЦК)/

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, покликаючись на те, що відповідачка та інші особи зловживали довірою позивача та заволоділи його коштами, які останній передав для купівлі квартири.

Враховуючи наведене просить визнати недійсним договір дарування від 24 липня 2012 року, посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 24 липня 2012 року 2/3 частин належної ОСОБА_6 (ОСОБА_4) на праві власності квартири №3, що розташована у будинку № 33 по вул. Лесі Українки м. Львів , на користь ОСОБА_7(а.с. 3-8)

Районним судом встановлено, що в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебуває провадження щодо обвинувачення ОСОБА_4 за ч.2 ст. 185, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 209, ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 21.07.2016р. звернувся до Франківського районного суду м. Львова із заявою, у якій просив визнати його потерпілим у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4, яка обвинувачується в чиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 209, ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України однак постанова про визнання його потерпілим не виносилась.

Згідно договору дарування від 24 липня 2012 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 2/3 частини квартири АДРЕСА_1. (22-23)

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 25.07.2012р. ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить квартира, за адресою АДРЕСА_2. (а.с. 24) Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 районний суд виходив з того, що позов є передчасним, у звязку з відсутністю винуватості відповідача в заподіянні шкоди позивачу.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Статтями 628, 629, 638 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями статті 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обовязків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення.

Згідно п.2 даної Постанови, зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Верховний Суд України висловив вищезазначену позицію у постанові від 13 квітня 2016 року у справі №6-1528цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Однак всупереч вищенаведеним вимогам позивачем не надано вирок суду, постановлений у кримінальній справі про визнання відповідачки винною або інших доказів її вини.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді