Справа № 202/2994/16-ц
Провадження № 2/202/206/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Мороза В.П.

при секретарі - Гев'юк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро позовну заяву ОСОБА_1 до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську про визнання договору дійсним, встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2.) звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1.), ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3.), терті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Ярмолюк Маргарита Миколаївна, приватний нотаріус Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління державної реєстрації прав Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, у якому з урахуванням уточнень просить:

- встановити факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_3, зі спадкодавцем ОСОБА_6 (далі по тексту - ОСОБА_6.), ІНФОРМАЦІЯ_2, з 2000 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_10;

- визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_3, спадкоємницею четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_10;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу ? частини домоволодіння АДРЕСА_2, разом з господарськими будинками та спорудами, яке складається з: літ. А - 1 житловий будинок загальною площею 400 кв.м., житлова - 24,5 кв.м.; літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м., укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною 29.07.2016 за № 1217 зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 15715533, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу ? частини домоволодіння АДРЕСА_2, разом з господарськими будинками та спорудами, яке складається з: літ. А - 1 житловий будинок загальною площею 400 кв.м., житлова - 24,5 кв.м.; літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м., укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною 03.08.2016 року за № 1251 зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 15812352, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01;

- визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_3, право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 разом з господарськими будинками та спорудами, яке складається з: літ. А - 1 житловий будинок загальною площею 400 кв.м., житлова - 24,5 кв.м.; літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_10.

В обґрунтування уточнених позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що вона була невісткою ОСОБА_6 Чоловік ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_11 та з жовтня 2000 року вона заселилась до ОСОБА_6 і до моменту смерті останньої, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_10, проживала разом з нею, вела спільне господарство та мала спільний побут. Похорони ОСОБА_6 були організовані близьким другом ОСОБА_2 - ОСОБА_7 (далі по тексту - ОСОБА_7.). Заповіт ОСОБА_6 за життя не склала. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок № АДРЕСА_2. ОСОБА_2 вважає себе спадкоємцем четвертої черги за законом оскільки вона проживала зі спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини. ОСОБА_2 12.10.2015 звернулась до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, про що заведено спадкову справу № 685/2015, проте, 15.04.2016 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємцю четверної черги на будинок № АДРЕСА_2 у зв'язку з тим, що не встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім'єю більше п'яти років до відкриття спадщини. ОСОБА_2 06.07.2016 стало відомо, що ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на будинок № АДРЕСА_2 на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2016 у справі № 202/2994/16-ц та згодом здійснив продаж даного майна ОСОБА_3 ОСОБА_1 визнав за собою право власності на спірне домоволодіння у зв'язку з тим, що перед смертю ОСОБА_6 між ним та ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання, який не встигли посвідчити нотаріально у зв'язку зі смертю останньої. ОСОБА_2 наголошувала, що договір довічного утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не може визнаватись судом дійсним, у зв'язку з чим у ОСОБА_1 були відсутні правові підстави для отримання у власність будинку № АДРЕСА_2. З огляду на те, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2016 у справі № 202/2994/16-ц за позовом ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на будинок № АДРЕСА_2 скасоване, ОСОБА_2 вважає, що договори відчуження даного майна від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підлягають скасуванню, а право власності на спірне домоволодіння підлягає визнанню за нею. Додатково ОСОБА_2 наголошувала, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем будинку № АДРЕСА_2 оскільки до моменту купівлі даного об'єкту нерухомості був знайомий з ОСОБА_1 і на його ім'я останній видавав нотаріально посвідчені довіреності.

На адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_1, у якому позивач за зустрічним позовом просить усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 400 кв.м., опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею - 24,5 кв.м., а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення, які вчиняються ОСОБА_2

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що він придбав спірне домоволодіння у свого знайомого ОСОБА_1 Обставини реєстрації права власності на будинок № АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 йому були не відомі, у зв'язку з чим ОСОБА_3 є добросовісним набувачем даного майна. Після того, як ОСОБА_3 здійснив спробу вселитись до будинку № АДРЕСА_2 виявилось, що ОСОБА_2 зайняла його та чинити перешкоди у користуванні власником майном. Також ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві наголошено, що ОСОБА_2 позбавлена можливості фактично витребувати у нього майно, а саме будинок № АДРЕСА_2, оскільки остання не є законною власницею даного майна.

За клопотанням сторін позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном було об'єднано із позовною заявою ОСОБА_1 до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську щодо:

- визнання дійсним Договору довічного утримання (догляду) від 13.09.2015, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1;

- встановлення факту проживання однією сім'єю не менш як п'яті років до часу відкриття спадщини ОСОБА_2 з ОСОБА_1;

- визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння АДРЕСА_2, разом з господарськими будівлями та спорудами, як за спадкоємцем четвертої черги за законом;

- зобов'язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради або будь-якого приватного нотаріуса зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2, разом з господарськими будівлями та спорудами які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м., без визначення кадастрового номеру цієї земельної ділянки.

В судове засідання, яке було призначене на 09.10.2017, з'явилась представник ОСОБА_2, яка підтримала заявлені уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та позовних вимог ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 заперечувала.

Також, в судове засідання, яке було призначене на 09.10.2017, з'явилась представник ОСОБА_3, яка проти задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_2 заперечувала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні. Представник ОСОБА_3 підтримала зустрічні позовні вимоги та просила їх задовольнити. Додатково представник ОСОБА_3 у судовому засіданні наголошувала, що ОСОБА_2 не доведено факту сумісного проживання однією сім'єю з покійною ОСОБА_6, у зв'язку з чим у останньої не виникло права на визнання за нею права власності, яке наразі зареєстровано за добросовісним набувачем ОСОБА_3

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності та наголошувала у письмових поясненнях, що усі дії по відчуженню домоволодіння АДРЕСА_2, проводились у відповідності до діючого законодавства.

Інші представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року до постановлення рішення по цивільній справі, позовну заяву ОСОБА_1 до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську про визнання договору дійсним, встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом - залишено без розгляду.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та зустрічний позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_6 за життя проживала у АДРЕСА_1, який належав їй на праві приватної власності.

Між ОСОБА_8 (нині - ОСОБА_2.) та ОСОБА_9 (сином ОСОБА_6.) 20.09.1985 було укладено шлюб, який зареєстрований Амур-Нижньодніпровським РАГС м. Дніпропетровська, про що зроблено запис за № 1163.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_11, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 1231.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_10, про що Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 1876.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Зі змісту ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України вбачається, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, допитаних як свідків.

Судом в ході розгляду справи було допитано наступних свідків: ОСОБА_2; ОСОБА_7 - друг ОСОБА_2; ОСОБА_10 (далі по тексту - ОСОБА_10.) - брат ОСОБА_2; ОСОБА_11 (далі по тексту - ОСОБА_11.) - дружина ОСОБА_10; ОСОБА_12 (далі по тексту - ОСОБА_12.) - подруга ОСОБА_2; ОСОБА_13 (далі по тексту - ОСОБА_13.) - сусідка ОСОБА_6; ОСОБА_14 (далі по тексту - ОСОБА_14.) - сусідка ОСОБА_6; ОСОБА_15 (далі по тексту - ОСОБА_15.) - соціальний працівник; ОСОБА_16 (далі по тексту - ОСОБА_16.) - сусідка ОСОБА_6; ОСОБА_17 (далі по тексту - ОСОБА_17.) - сусідка ОСОБА_6; ОСОБА_18 (далі по тексту - ОСОБА_18.) - особа, яка здійснювала догляд за ОСОБА_6 за договором довічного утримання; ОСОБА_19 (далі по тексту - ОСОБА_19.) - голова квартального комітету № 1.

Також до матеріалів справи долучено нотаріально посвідчені письмові пояснення ОСОБА_20 (далі по тексту - ОСОБА_20.) - сусід ОСОБА_6; ОСОБА_21 (далі по тексту ОСОБА_21.) - знайома ОСОБА_6; ОСОБА_16; ОСОБА_17; ОСОБА_22

Відповідно до наданих у судовому засіданні пояснень свідків ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15, за життя ОСОБА_6 проживала у АДРЕСА_2 разом зі своєю невісткою ОСОБА_2, вела спільний побут та господарство.

Свідками ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 та поясненнями ОСОБА_20, ОСОБА_21 підтверджено факт, що за життя ОСОБА_6 проживала у АДРЕСА_2 одна, постійно зверталась до сторонній осіб, з якими укладала письмові та усні договори довічного утримання, складала на сторонніх осіб заповіти, а ОСОБА_2 з ОСОБА_6 не проживала, інколи навідувалась та почала приймати активну участі у житті покійної лише перед її смертю.

Свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні наголошувала, що оскільки вона є головою квартального комітету № 1, дія якого поширюється на домоволодіння № АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_6 до неї звернулась ОСОБА_2 з проханням за кошти посвідчити акт про те, що нібито остання проживала останні п'ять років з ОСОБА_6 для отримання спадщини, проте, на дане прохання вона отримала відмову. Згодом ОСОБА_22 стало відомо, що ОСОБА_2 отримала акт про те, що остання останні п'ять років проживала за адресою: АДРЕСА_2, разом з ОСОБА_6, який нібито посвідчений ОСОБА_22, проте, вона даного акту не засвідчувала, підпис на ньому не ставила, а печатка на даному акті взагалі належить квартальному комітету № 3. На запитання представника ОСОБА_3 про те, чи могла голова квартального комітету № 3 посвідчити даний акт, ОСОБА_22 наголосила, що дані повноваження у голови квартального комітету № 3 відсутні, проте, їй відомо, що голова квартального комітету № 3 є подругою ОСОБА_2

Так, до матеріалів справи було долучено ОСОБА_2 копію акту від 19.04.2016 про те, що остання останні п'ять років проживала за адресою: АДРЕСА_2, разом з ОСОБА_6, який посвідчений нібито головою квартального комітету № 1 ОСОБА_23, проте, на даному акті стоїть печатка квартального комітету № 3, а підпис на даному акті повністю відмінний від підпису ОСОБА_22, який вона особисто ставила у суді на присязі свідка, на нотаріально посвідченій заяві та на відповіді на адвокатський запит, які наявні у матеріалах справи.

Судом з аналізу даного акту від 19.04.2016 також встановлено, що він складений на підставі свідчень ОСОБА_13 та ОСОБА_14

З огляду на викладі факти та пояснення свідка ОСОБА_22, яка додатково наголошувала, що їй достовірно відомо, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надавали свої пояснення про те, що ОСОБА_2 проживала останні п'ять років однією сім'єю із ОСОБА_6, за особистим проханням ОСОБА_2 з посиланням на те, що новий власник не заслуговує на те, щоб жити у будинку № АДРЕСА_2, суд приходить до висновку, що пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є упередженими та не можуть братись судом до уваги. Аналогічного висновку суд приходить і щодо пояснень свідків ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 оскільки дані особи або особисто зацікавлені в отриманні матеріальної вигоди, або зацікавлені в отриманні матеріальної вигоди близької їм людини.

З приводу пояснень ОСОБА_15, то її пояснення спростовуються поясненнями ОСОБА_22, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які наголошували, що ніколи ОСОБА_2 не проживала разом з ОСОБА_6, не вела з нею спільного побуту, не дбала про покійну, а також те, що жодних сторонній речей у будинку ОСОБА_6 не було.

Також судом встановлено, що згідно заяви, яка подавалась ОСОБА_6 до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради 25.01.2011, а також згідно договорів про соціальне обслуговування, які містяться у матеріалах справи, ОСОБА_6 зазначала, що є одинокою, самотньо проживаючою особою. Також жданий факт підтверджується договорами про соціальне обслуговування.

Відповідно до зміст п. 6 Переліку соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1417, територіальний центр забезпечує безоплатне в обсягах, визначених державними стандартами, надання соціальних послуг: громадян похилого віку, інвалідів, хворих (з числа осіб працездатного віку на період до встановлення їм групи інвалідності, але не більш як чотири місяці), які не здатні до самообслуговування і не мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу, або рідні є громадянами похилого віку чи визнані інвалідами в установленому порядку.

Судом встановлено, що свідчення свідка ОСОБА_18 підтверджуються відповіддю державного нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_24 за № 2944/02-14 від 25.07.2017, в частині укладання між ОСОБА_18 та ОСОБА_6 21.08.2009 договору довічного утримання, який діяв до 27.10.2010. З огляду на викладене, у суду відсутні підстави, для того щоб відноситись критично до пояснень свідка ОСОБА_18 і в частині відсутності факту проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_2

Згідно відповіді приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Грищенка В.І. за вих. № 76/01-16 від 02.06.2017, ОСОБА_6 17.12.2011 склала заповіт на ім'я ОСОБА_26 (далі по тексту - ОСОБА_26.), який діяв до 15.03.2013.

З пояснень свідка ОСОБА_17 судом встановлено, що у 2011 році ОСОБА_6 склала заповіт на її дочку ОСОБА_26 замість договору довічного отримання, а ОСОБА_17 доглядала ОСОБА_6 до 2013 року. З огляду на викладене, суд приймає до уваги свідчення свідка ОСОБА_17, яка підтвердила факт самотнього проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, а також факт того, що ОСОБА_2 з'явилась у спірному будинку лише перед смертю ОСОБА_6

Відсутність сумісного факту проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 також підтверджується матеріалами справи, а саме:

- висновками Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (ЖЄО), що були складені за фактами неодноразових викликів міліції ОСОБА_6, яка у своїх поясненнях (висновок № 4781, ЖЄО 5845 від 08.05.2015) наголошувала, що вона проживає одна у АДРЕСА_2, що у м.Дніпропетровськ. Також у даних матеріалах наявні пояснення ОСОБА_2 (висновок № 8079, ЖЄО 9496 від 14.07.2015), яка зазначає, що проживає за адресою: АДРЕСА_3;

- висновком Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (ЖЄО), що був складений за зверненням ОСОБА_2, яка у своїх поясненнях (висновок № 8537, ЖЄО 9501 від 14.07.2015) наголошувала, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3;

- інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої ОСОБА_2 11.08.2004 була зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: . Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, а 14.02.2017 до даного реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності. У ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15.05.2003 № 755-IV (в редакції від 15.05.2003, тобто тій яка діяла на момент державної реєстрації як фізичної особи-підприємця ОСОБА_2) визначено, що місце проживання фізичної особи - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, що знаходиться за певною адресою, за якою здійснюється зв'язок з фізичною особою - підприємцем;

- довідкою про склад сім'ї наймача ізольованої квартири, яка надавалась ОСОБА_2 у 2007 році для приватизації та якою підтвердженого, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3. На адвокатський запит представника ОСОБА_3, Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації надав відповідь за вих. № 1194/0/112-17 від 10.04.2017, у якій зазначено, що за інформацією департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (лист від 06.04.2017 № 2/5-69) розпорядженням органу приватизації від 31.08.2007 № 4/517-07 квартира АДРЕСА_4 передана у власність гр. ОСОБА_2 на підставі її заяви від 02.08.2007 № 398. До зазначеної заяви була надана довідка (Ф-4) про склад сім'ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення стосовно якої гр. ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 з 13 лютого 1996 року. Станом на 31.07.2007 зареєстрована одна.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_27 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) від 10 червня 2010 року, Справа № 1-38/2010 № 15-рп/2010 встановлено, що безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім'ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі.

Згідно п. 2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, що був затверджений наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. № 56, втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, проте, його норми були чинними на момент проведення ОСОБА_2 приватизації квартири (далі по тексту - Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян), передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

У п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію.

Пунктами 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

ОСОБА_2 надано до суду на підтвердження факту сумісного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 копії квитанцій про сплату комунальних платежів за домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2. З аналізу даних квитанцій судом встановлено, що вони датовані 2009-2013 роками, проте, платником виступала ОСОБА_6

У п. 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, що затверджена Постанова Правління Національного банку України 01.06.2011 № 174, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528 (у редакції, чинній на момент здійснення платежів), касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що квитанції про сплату комунальних платежів (платник ОСОБА_6.) по будинку АДРЕСА_2, не є доказом того, що ОСОБА_2 проживала однією сім'єю з ОСОБА_6

З аналізу сукупності наданих до суду доказів та пояснень свідків судом встановлено, що твердження ОСОБА_2 про факт сумісного проживання з покійною ОСОБА_6 не знайшов свого відображення, у зв'язку з чим судом не встановлено підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на будинок № АДРЕСА_2, як за спадкоємицею четверної черги після смерті ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_2 не є спадкоємицею четверної черги після смерті ОСОБА_6

У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Разом з тим реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 цього Кодексу) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимогу про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції можна пред'явити тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року по справі № 6-2069ЦС16.

Верховним Судом України 25 травня 2016 року висловлено наступну правову позицію по справі № 6-605цс16:

«Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

До того ж Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року розглянув справу № 6-107цс12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не була стороною цього договору.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем.

Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 07 лютого 2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача є віндикаційним позовом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було підписано наступні договори: Договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку від 29 липня 2016 року, який посвідчений 29 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1217, предметом якого є ? частини житлового будинку АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 400 кв.м., опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею - 24,5 кв.м., а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення; Договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку від 03 серпня 2016 року, який посвідчений 03 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1251, предметом якого є ? частини житлового будинку АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 400 кв.м., опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею - 24,5 кв.м., а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення.

Право власності ОСОБА_3 на спірний об'єкт нерухомості було зареєстроване: 29 липня 2016 року на ? частину житлового будинку, об'єкту житлової нерухомості, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 24,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30759034 від 03 серпня 2016 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В.; 03 серпня 2016 року на ? частину житлового будинку, об'єкту житлової нерухомості, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 24,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30849510 від 09 серпня 2016 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання визнати недійсними договору купівлі-продажу ? частини домоволодіння АДРЕСА_2, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. 29.07.2016 за № 1217 та договору купівлі-продажу ? частини домоволодіння АДРЕСА_2, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. 03.08.2016 за № 1251 - не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У ст. 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1 ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, оскільки в ході розгляду справи і ОСОБА_2, і свідки надавали пояснення, що домоволодінням АДРЕСА_2 фактично користується ОСОБА_2, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Для повного захисту прав ОСОБА_3 суд вирішує усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_2, які вчиняються ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного, суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном - задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 400 кв.м., опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею - 24,5 кв.м., а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення, які вчиняються ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640.00 грн. (шістсот сорок гривень 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення апеляційної скарги.

Суддя В.П. Мороз