АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/133/17 Головуючий 1-ї інстанції Вікторов В.В.
Справа 642/8107/14-ц Доповідач: Довгаль А.П.
Категорія: встановлення факту
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль А.П.

суддів Костенко Т.М., Шаповал Н.М.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням останніх уточнень просила: 1. встановити факт її проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2008р. по 12.06.2009р.; 2.визнати спільною сумісною власністю подружжя майно: автомобіль «Lexus RX300», державний номер НОМЕР_1; квартиру АДРЕСА_1; приміщення №88, 1-го поверху, загальною площею 90кв.м, в будинку №14, розташованого по вул. Золочівська в м. Харкова; 3.визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля «Lexus RX300», державний номер НОМЕР_1; на квартиру АДРЕСА_2; на приміщення №88 у будинку №14, по вул. Золочівська в м.Харкові. 4.стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Lexus RX300», державний номер НОМЕР_1 в сумі 182 959,88грн.; 5.стягнути з відповідача на її користь 3 409,00грн. витрати по сплаті судового збору та 1 845,00грн. витрати за проведення експертизи.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що з ОСОБА_3 вона познайомилась в 2007 році. З січня 2008 року вони почали мешкати однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, а саме в кімнаті №20 гуртожитку, розташованого по вул. Червоноармійська №11, в м. Харкові. З цього часу і до офіційного укладення шлюбу вони вели спільне господарство, разом відпочивали, відвідували спільних друзів, спілкувалися з батьками. Їхні друзі сприймали їх як сімейну пару. В лютому 2009 року ними була придбана квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_3, яку оформили на ім'я відповідача. В грудні 2009 року, після того, як закінчилися всі ремонтні роботи в квартирі, вони вселилися до неї та з цього часу постійно там проживали. Всі борги, які виникли під час купівлі квартири та проведення ремонтних робіт, вони віддавали разом. Крім того, в цей період її доходи були значно більшими за доходи відповідача. Враховуючи, що в період з січня 2008 року і до офіційного укладення шлюбу вона з відповідачем мала спільний побут, вела сумісне господарство, а також виконувала обов'язки щодо утримання один одного, мали спільне місце проживання, разом працювали, тому вважає за необхідне встановити факт її проживання у цей період з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 12.06.2009року було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції в Харківській області. Від шлюбу народилася донька ОСОБА_4, 12.06.2010р.н. У період проживання без реєстрації щлюбу вони за спільні кошти придбали спірну квартиру, а у період знаходження в шлюбі ними за спільні кошти був придбаний автомобіль «Lexus RX300», державний номер НОМЕР_1. та приміщення 1-го поверху у будинку №14 по вул. Золочівська в м. Харкові. Добровільно поділити спірне майно відповідач відмовляється, що змусило її звернутися до суду з цими вимогами.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_5 та ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 позов не визнали, вважаючи його безпідставним та надуманим.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 01.01.2008року по 12.06.2009року.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 19,6кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частини кожному квартири АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Знято арешт, накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.09.2014року на квартиру АДРЕСА_5, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3

Знято арешт, накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.09.2014року, на приміщення 1 поверху №59, 69, 78, 86 у буд. №14 по вул. Золочівська у м. Харкові, що належали на праві приватної власності ОСОБА_3

Знято арешт, накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.09.2014року, на автомобіль Lexus RX 300, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, тип кузова легковий універсал-В, державний номер НОМЕР_1, що належав на праві приватної власності ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити: визнати майно у вигляді квартири АДРЕСА_2 та автомобіль Lexus RX 300, державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за її частку в спільному майні, а саме вартість 1/2ч. автомобіля Lexus RX 300, державний номер НОМЕР_1, у розмірі 182 959,88грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2008року по 12.06.2009року та визнання квартири №88 у будинку літ. «А-5» по вул. Золочівській №14 в місті Харкові спільною сумісної власністю подружжя скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні вказаних вимог.

При цьому апелянти посилаються на порушення норм матеріального та процесуального права, на не повне зясування обставин справи та на неналежну оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд зясовує чи були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти); якими доказами мотивовано рішення, належними чи допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримані та правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

За приписами ч.2 ст.3 СК сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сімю, але статусу подружжя не набувають.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, прав та обовязків.

Згідно із положеннями ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти придбання сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, зясувати час придбання, джерело набуття кошти, за яке таке майно було набуте, а також мету придбання, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Окрім того, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюються питання розпорядження таким майном.

Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається таким чином: а) часом набуття; б)коштами, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 12.06.2009року, який зареєстровано Мерефянською міською радою Харківського району Харківської області, актовий запис №52.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину дочку ОСОБА_4, 14.06.2010р.н.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05.11.2014року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Цим рішенням також визначено, що шлюбно-сімейні відносини сторони не підтримують з восени 2013 року.

Відповідно вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 зазначала, що встановлення цього факту їй необхідно для визнання спільною сумісною власністю майна, яке було придбано в той період коли вони ще не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту проживання однією сімєю з відповідачем у спірний період часу позивачка надала численні фотокартки, які підтверджують існування стосунків між нею та ОСОБА_3 Достовірність даних фотознімків відповідачем не оспорюється. Допитані в якості свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, підтвердили, що в період з 01.01.2008року по 12.06.2009року, тобто до моменту реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкали разом, мали спільний побут, вели сумісне господарство, виконували обов'язки щодо утримання один одного, асоціювали себе як родину.

Отже, суд дійшов правомірного висновку, що в зазначений період часу між сторонами існували відносини, які притаманні подружжю, а тому обґрунтовано задовольнив вимоги в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2008 року по 12 червня 2009 року.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_6 Є.П. в смт.Пісочин Харківського району Харківської області, що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.02.2009року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим №1125. Вказана квартира придбалася ним до шлюбу.

Допитаний в якості свідка батько відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_13 стверджував, що гроші на придбання квартири АДРЕСА_7 він надав сину особисто, які він зняв з власного депозиту в банку. Після оформлення договору купівлі-продажу, з метою забезпечення повернення відповідачем грошей, на його ім'я останнім було складено заповіт саме на цю квартиру.

Свідок ОСОБА_14, також підтвердила, що свого часу до неї звернувся батько відповідача - ОСОБА_13 з проханням допомогти підібрати недорогий варіант на придбання квартири, що й було нею зроблено. Перед початкам оформлення угоди, ОСОБА_13 зняв гроші зі свого власного банківського рахунку, і хоча договір купівлі-продажу оформлявся на ім'я ОСОБА_3, гроші продавцю в іноземній валюті безпосередньо сплатив ОСОБА_13 Оскільки ОСОБА_13 дуже переживав за сплачені ним гроші, тому вона рекомендувала відповідачу оформити заповіт на ім'я батька на цю квартиру. З позивачем ОСОБА_1 вона не була знайома.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_15, він був запрошений ОСОБА_13 бути присутнім при укладанні договору купівлі-продажу квартири, оскільки сам неодноразово мав справи з нерухомістю. Під час укладання договору купівлі-продажу квартири були присутні з одного боку відповідач ОСОБА_3, його батько ОСОБА_13, ОСОБА_14 та він, а з іншого боку були присутні продавець та її син. Гроші продавцю передавав безпосередньо ОСОБА_1В при цьому молодий чоловік перерахував їх, а потім передав їх матері.

Із довідки, виданою начальником відділення №85 АТ «УкрСиббанк» від 18.02.2015року, ОСОБА_13 мав вкладний рахунок №9400 у євро. Депозитні кошти, які містилися на цьому рахунку у сумі 25 000,00євро були повернуті вкладнику 22.10.2008року.

27 березня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_16 було посвідчений заповіт, відповідно якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив розпорядження щодо належної йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_8 та квартиру АДРЕСА_9 Є.П. в смт. Пісочин, Харківського району Харківської області, заповів ОСОБА_13, яке заповів ОСОБА_13 (т.ІІ, а.с.206).

Доказів того, що позивач матеріально приймала участь у придбанні спірної квартири ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було. Судом правильно не взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_10, яка є рідною сестрою позивача та ОСОБА_17, яка є хрещеною її доньки, тобто зацікавленими особами.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що відповідачем доведений той факт, що квартира АДРЕСА_9 Є.П. в смт. Пісочин, Харківського району Харківської області була придбана за кошти його батька ОСОБА_13, а тому відсутні підстави для визнання її обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділу між ними.

Відповідно до розяснень, які містяться в п.п. 22-25, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України передбачені способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, ч.1 цієї статті встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч.4 ст.71 СК України).

Згідно розяснень, які містяться в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст.372 ЦК України).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль «Lexus RX300», держ.номер АХ 3330 СМ (т.ІІ, а.с.82).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04.10.2012року за ОСОБА_3 було визнано право власності на самовільно реконструйовані (переобладнані нежитлові приміщення у житлові) квартири та приміщення квартирного багатоповерхового житлового будинку літ. «А-5» по вулиці Золочівській №14 у м. Харкові, а саме на квартири №59, 69, 78, 86, 88 (т.ІІІ, а.с.114-116).

Згідно із правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі №6-135цс13, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015року по справі №6-211цс14.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль «Lexus RX300», державний номер НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_2, 2007р.в.

Відповідно до довідки-рахунок серії ВІА №618449, 30.09.2014року вищевказаний автомобіль було продано ОСОБА_18 за 130 000,00грн.

Відповідно до повідомлень заступника начальника УДАІ ГУМВС України в Харківській області за №52/9957 від 23.10.2014року та за №52/1318 від 16.02.2015року, транспортні засоби за ОСОБА_3 на даний час зареєстрованими не значаться.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.30 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідач до шлюбу мав у власності автомобіль Hyundai Accent, державний номер НОМЕР_4, за рахунок коштів отриманих від продажу якого відповідачем було придбано спірний автомобіль.

Отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації за продаж спірного автомобіля також задоволенню не підлягали.

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 17.12.2012року ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на продаж та укладання договорів купівлі-продажу квартир, реконструйованих приміщень 1-го поверху по вул. Золочівська №14 в м. Харкові (т.ІІ, а.с.160).

Як убачається з витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно, а також з копій реєстраційних справ на приміщення №№59, 69, 78, 88 в будинку по вул. Золочівській №14 у м. Харкові, за ОСОБА_3 зареєстроване право власності лише на квартиру №88 першого поверху по вул. Золочівській №14 у м. Харкові. Інші квартири були відчужені відповідачем за згодою позивача в період шлюбу (т.ІІ, а.с.160).

За таких обставин, дана квартира №88 за вищевказаною адресою вірно визначена обєктом спільної сумісної власності подружжя, яка підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а саме по 1/2 частині кожному.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються, а тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням вимог закону, колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді