АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Гончарук В.П.
Справа №755/6659/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Кулікової С.В.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_1, 1954 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстраційного обліку.

В мотивування вимог посилався на те, що він є власником житлового приміщення - будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій знаходиться даний будинок. Право власності підтверджується Договором купівлі-продажу будинку та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2016 року. Відповідач в спірному будинку не проживає, не сплачує комунальні послуги та наміру знятися з реєстраційного обліку добровільно не має, чим порушує його законні права як власника спірного майна.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та передати справу на новий розгляд, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що в договорах купівлі продажу земельної ділянки вказані неправильні межі земельної ділянки.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.01.2017 року між тими самими сторонами про той самий предмет позивачу було відмовлено у задоволенні позову про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.

Відповідач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, оскільки він є новим власником житлового будинку АДРЕСА_1, а відповідач, в свою чергу, не проживає за даною адресою довгий час, не сплачує заборгованість за житлово-комунальні послуги та за власною згодою відмовляється знятися з реєстраційного обліку, чим порушує законні права позивача, як власника та добросовісного набувача житлового будинку щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового приміщення - будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій знаходиться даний будинок, що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 21.09.2016 року, зареєстрованим за № 2065, посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. та Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2016 року, зареєстрованим за № 2067, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б.(а.с. 5,6,11-18).

Право власності позивача на житловий будинок по пров. Гродненському, 12 у м. Києві також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 68673369 від 21.09.2016 р.

Згідно довідки Форми №3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 02.12.2016 року, в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, п/б зареєстрований ОСОБА_1.(а.с. 10).

В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316−319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду у разі 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, з якого вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки реєстрація відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належному останньому на праві власності нерухомим майном.

Твердження ОСОБА_1 про те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.01.2017 року встановлено його право користуватися житлом є безпідставними, оскільки суд відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_2 неправильно обрав спосіб захисту своїх порушених прав, зокрема, звернувся до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації на підставі ст. 405 ЦК України, тоді як до спірних правовідносин слід застосовувати норму ст. 391 ЦК України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді