АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 640/5215/17 Головуючий суддя І інстанції Ніколаєнко І. В.
Провадження № 22-ц/790/4846/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Київського районного суду міста Харкова від 23 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа особи, яка не досягла 16-річного віку, та надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, мотивуючи який зазначила, що з 13 липня 1990 року до 11 листопада 2003 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, після чого підтримували шлюбно-сімейні відносини до квітня 2014 року, мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Посилаючись на те, що після припинення сімейних відносин відповідач не піклується про сина, не приймає участі у його вихованні та утриманні, відмовляється надати у добровільному порядку згоду на виїзд дитини за межі України з метою відпочинку та оздоровлення, яке рекомендовано дитині за станом здоров'я, з урахуванням уточнених у червні 2017 року позовних вимог, ОСОБА_4 просила надати дозвіл на виготовлення без згоди батька сину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проїзного документу та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_2 до Італійської республіки у період з дня набрання рішенням суду законної сили до 31 грудня 2019 року з обов'язковим поверненням до України.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 23 червня 2017 року позов задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди батька до Італійської Республіки у період з моменту набрання рішенням суду законної сили по 31 грудня 2019 року з обов'язковим поверненням до України, надано дозвіл ОСОБА_4 на оформлення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди батька проїзного документа для тимчасового виїзду до Італійської Республіки у період з моменту набрання рішенням суду законної сили по 31 грудня 2019 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначила, що позивач є резидентом республіки Італія, а тому існує загроза неповернення нею дитини до України, необхідність оздоровлення та відпочинку сина саме в Італійській республіці є недоведеною, жодного разу ОСОБА_4 до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі України не зверталась, натомість перешкоджає йому брати участь у вихованні сина та спілкуванні з ним, а визначений судом строк є занадто тривалим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явились, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що з 13 липня 1990 року до 11 листопада 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, після чого продовжували фактичні шлюбно-сімейні відносини, мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає з матір'ю.

Маючи наміри відвідування Італійської республіки з метою ефективного лікування сина та його відпочинку, позивач зверталась до ОСОБА_2 з проханням надати дозвіл на виготовлення проїзного документа дитині та її виїзд за межі України, але такого дозволу не отримала.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у добровільному порядку дозволу на виготовлення сину проїзного документа та його виїзд за межі України з метою лікування та оздоровлення не надає, що є підставою для надання такого дозволу в судовому порядку без згоди батька на період з 22 червня 2017 року до 31 грудня 2019 року.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Дійшовши правильного висновку про наявність підстав для надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, суд першої інстанції, разом з тим, на зазначені положення закону, які закріплюють рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини,уваги не звернув, не врахував, що надання дозволу на виїзд дитини на період з 22 червня 2017 року до 31 грудня 2019 року порушує право батька на участь у вихованні сина та право на особисте спілкування з дитиною.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково, надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька в період зимових та літніх канікул: з 20 грудня 2017 року до 20 січня 2018 року, з 01 червня 2018 року до 31 серпня 2018 року, з 20 грудня 2018 року до 20 січня 2019 року та з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року з обов'язковим поверненням ОСОБА_4 до України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 23 червня 2017 року змінити.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на виготовлення сину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, проїзного документа особи, що не досягла 16-річного віку, для виїзду за межі України.

Надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, до Італійської республіки у період: з 20 грудня 2017 року до 20 січня 2018 року, з 01 червня 2018 року до 31 серпня 2018 року, з 20 грудня 2018 року до 20 січня 2019 року та з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року з обов'язковим поверненням ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 до України.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук