Справа № 364/686/17
Провадження № 2-з/364/3/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 р. суддя Володарського районного суду Київської області Макаренко Л.А.,

ознайомившись із заявою ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку та знаття з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 14.06.2017 р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку та знаття з реєстрації місця проживання.

У цей же день ОСОБА_1 одночасно із зазначеним позовом подано заява про забезпечення цього позову шляхом заборони вчиняти певні дії, а саме: здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб у житловому будинку, що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 103, с. Тадіївка, Володарський р-н, Київська обл., до набрання чинності рішенням у справі.

Свою заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що на сьогодні місце проживання Відповідача ОСОБА_2 зареєстровано у житловому будинку, що знаходиться за згаданою адресою. Цей будинок, як вказує заявниця, належить їй на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серія САВ № 055199 від 24.01.2009 р. Проте копії названого свідоцтва на підтвердження до заяви ОСОБА_1 не додано.

ОСОБА_1 зі слів Відповідача стало відомо, що він має намір зареєструвати у зазначеному будинку місце проживання його спільної з ОСОБА_3 дитини після її народження.

На думку заявниці, оскільки чинне законодавство не передбачає згоди власника житлового приміщення при здійсненні реєстрації місця проживання новонародженої дитини за місцем реєстрації одного з батьків, тому вона вважає, що Відповідач може скористатися цим правом до винесення судом рішення за її позовом про виселення з житлового будинку та знаття з реєстрації місця проживання.

Суд, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, до якої не додано будь-яких інших матеріалів, оцінивши викладене в цій заяві обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на його всебічному, повному і обєктивному дослідженні, вирішує дану заяву, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої, третьої статті 151 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову; забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

За правилом частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

За розясненнями, викладеними, зокрема, в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (з подальшими змінами), розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим, до заяви ОСОБА_1 не додано жодних доказів ані на підтвердження її особи, ані на підтвердження її права власності на спірний будинок, що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 103, с. Тадіївка, Володарський р-н, Київська обл., ані на підтвердження того, що вона є єдиним власником цього будинку та що у Відповідача відсутні на нього будь-які права, в тому числі право власності. До того ж Заявницею у заяві про забезпечення позову взагалі не зазначено ступінь її родинних відносин та характер правовідносин, що склалися, з Відповідачем, громадянкою ОСОБА_3, а також й інформації про дійсну наявність вагітності у названої громадянки, строків народження дитини. У звязку з цим суд не має підстав для зясування того, чи йдеться про дитину, яка має народитися найближчим часом, чи про будь-яку іншу дитину, яка ймовірно може народитися будь-коли. Так само в заяві відсутні відомості про батька дитини ОСОБА_3, сімейні або інші правовідносини між нею та Відповідачем, а також обґрунтування того, чому мати дитини ОСОБА_3 може зареєструвати місце проживання своєї дитини не за власним місцем проживанням у власному будинку або квартирі та, головне, як права цієї ненародженої дитини впливають чи можуть вплинути на вирішення позову ОСОБА_1 до Відповідача.

Зважаючи на усе викладене та наведені правові позиції Верховного Суду України, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 має бути відмовлено.

Керуючись статтями 151-153, 208-210, 222, 223, 291-294, 296 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку та знаття з реєстрації місця проживання відмовити.

2. Копію ухвали направити заявникові.

3. Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через Володарський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

4. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку оскарження або після перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Л.А. Макаренко