Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 323/2544/16 Головуючий у 1 інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/778/1818/17 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Фесенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Динамо» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Динамо» до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - фізична особа - підприємець ОСОБА_4, Приватне підприємство «Торгівельний комплекс «Пронто Сервіс», Оріхівська міська рада Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ТОВ «Динамо» звернулось до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 10000 кв. м, розташованою за адресою АДРЕСА_1 шляхом покладання на ОСОБА_3 обов'язку звільнити вказану земельну ділянку шляхом знесення побудованого на ній майнового комплексу нерухомого майна, що складається з бухгалтерії літ. «А», операторної літ. «Б», заправочного блоку літ. «Д», заправочного блоку літ. «Г», заправочного блоку літ. «Д», навісу літ «Е», душу літ. «Ж», вбиральні літ. «З», навісу літ. «К», навісу літ. «Л», навісу літ. «М», паркану № 1, воріт № 2, воріт № 3, водопроводу № 4.

Крім того, позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом покладання на фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 обов'язку звільнити земельну ділянку та шляхом встановлення заборони здійсненню нею підприємницької діяльності на цій земельній ділянці.

До початку розгляду справи по суті позивач двічі змінював предмет позову та остаточно визначив такі свої позовні вимоги:

1) усунути перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом визнання відсутнім у ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 площею по 0,5 га кожна, з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2;

2) поновити порушене право землекористувача шляхом покладення на ОСОБА_3 обов'язку не перешкоджати позивачу у використанні, проході, проїзді на територію спірної земельної ділянки, яка належить позивачу на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, виданого 04.06.1999 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 39;

3) усунути перешкоди у користуванні позивачем спірною земельною ділянкою шляхом покладення на ОСОБА_3 обов'язку звільнити її від належного йому майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 10000 кв. м, розташована за адресою АДРЕСА_1. Однак позивач позбавлений можливості володіти та користуватися своєю земельною ділянкою, яка вже тривалий час є предметом судових спорів, фактично вибула з володіння позивача через незаконні дії ОСОБА_3, який шляхом зловживання своїми правами, діючи на підставі незаконного рішення суду, отримав державні акти на право приватної власності на спірну земельну ділянку, на підставі яких, у свою чергу, вніс до державних реєстрів відомості про себе як про власника. В подальшому рішення суду та державні акти, видані на його підставі, були скасовані, однак ОСОБА_3 продовжує володіти цими державними актами, не вчиняє дій щодо вилучення відомостей про себе як про власника з державних реєстрів. Крім того, станом на час подання цього позову за ОСОБА_3 було також незаконно зареєстроване право власності на майновий комплекс нерухомого майна, побудованого на спірній земельній ділянці, яке насправді належить ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс», власником якого є дружина відповідача - ОСОБА_4 Це підприємство, а також сама ОСОБА_4 здійснюють підприємницьку діяльність на спірній земельній ділянці без належних для цього підстав, не допускаючи позивача на цю територію, тоді як позивач продовжує сплачувати земельний податок.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Динамо» відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, ТОВ «Динамо» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що на підставі Рішення Оріхівської міської ради Запорізької області від 20.05.1999 року № 16 у постійне користування ТОВ «Динамо» була передана земельна ділянка площею 1,0 га за адресою АДРЕСА_1, з цільовим призначенням «для будівництва ПТО автомобілів, кафе, дитячого спортивного майданчика, АЗС, автостоянки», що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, виданим 04.06.1999 року.

Цей Державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 39. ( а.с. 12-14).

В подальшому, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Оріхівської міської ради Запорізької області від 04.09.2001 року, позивач став власником комплексу нерухомого майна, що складалось з службового приміщення, металевого, загальною площею 8,3 кв. м, літ. «А», операторної металевої загальною площею 4,9 кв. м., літ. «Б», заправочних блоків металевих загальною площею 7,0 кв. м кожний, літ. «В», «Г» та «Д», навісу металевого літ. «Е» , душа металевого літ. «Ж», вбиральні цегляної літ. «З», паркану №№ 1-3, водопроводу № 4. Вказаний комплекс нерухомого майна був розташований на спірній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 площею 10000 кв. м.

На підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 24.10.2001 року вказаний об'єкт нерухомості був придбаний у власність ТОВ «Агротех». При цьому у п. 1 вказаного Договору сторони чітко узгодили, що вказаний комплекс нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 10000 кв. м за адресою АДРЕСА_1 площею 10000 кв. м. ( а.с. 117).

Пунктом 7 цього Договору купівлі-продажу було відтворено зміст ст. ст. 22, 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (який був чинний на момент укладення цього правочину) про те, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу від 08.01.2003 року це майно перейшло у власність ПП «Гост», а за Договором купівлі-продажу від 08.12.2005 року власником цього майна стало ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс». У пунктах 7 та 9 цих договорів відповідно був відтворений зміст ст. 120 Земельного кодексу України 25.10.2001 року у чинній на той час редакції про те, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. ( а.с. 118-119).

Жоден з нових власників вказаного комплексу нерухомого майна - ані ТОВ «Агротех», ані ПП «Гост», ані ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс», за отриманням правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку до уповноважених органів не звертались.

Згідно з частиною 1 статті 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р., який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.10.2001 року, укладеного між ТОВ « Динамо» і ТОВ « Агротех» при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до частини 4 статті 30 Земельного кодексу України (1990 року, в редакції, чинній на момент відчуження позивачем нерухомого майна) право власності або право користування земельною ділянкою посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина 1 статті 23 цього Кодексу).

При цьому чинне на той час законодавство не передбачало чіткого порядку й строків переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на нового власника розташованої на ній нерухомості, а також наслідків невчинення дій з такого переоформлення.

Отже, положення норми статті 30 ЗК України 1991 року в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності або право користування земельною ділянкою в разі переходу права власності на будівлю і споруду.

На відміну від норми статті 30 ЗК України 1991 року, яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності або право користування земельною ділянкою в разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час укладення договорів купівлі-продажу вищезазначекної нерухомості від 08.01.2003 року, укладеного між ТОВ «Агротех» та ПП «Гост», від 08.12.2005 року, укладеного між ПП « Гост» та ПП «Торгівельний комплекс» «Пронто-Сервіс») визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо), а право користування - на підставі договору оренди.

Перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України ).

Разом з тим за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід враховувати наступне.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічне положення закріплене статтею 120 ЗК України в редакції, чинній на час укладення договору купівлі продажу об'єкта нерухомості від 08.12.2005 року, який знаходиться на спірній земельній ділянці.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу від 24.10.2001 року та аналогічної норми ст.626 ЦК України 2003 року двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

Як встановлено судом, договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд укладено 24.10.2001 року між ТОВ « Динамо» та ТОВ « Агротех».

Дійсність вказаного договору оспорювалась позивачем у господарському суді Запорізької області, Рішенням якого від 12.07.2010 року у справі № 20/58/09-6/33/10 у відповідному позові було відмовлено, зазначене рішення набрало законної сили.

Отже, відповідно до договолру купівлі-продажу від 24.10.2001 року саме між цими суб'єктами цивільних правовідносин виникли права та обов'язки, і саме від ТОВ «Динамо» перейшло наявне у нього право користування земельною ділянкою до ТОВ «Агротех» з моменту укладення договору купівлі-продажу та реєстрації нерухомого майна у порядку статті 30 ЗК України від 18.12.1990 року.

Відповідно до договорів купівлі-продажу комплексу будівель та споруд укладеного 08.01.2003 року між ТОВ « Агротех» та ПП « ГОСТ» та від 08.12.2005 року між ПП «ГОСТ» та ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс», останній є власником вищезазначеного нерухомого майна, а значить до нього перейшло право користування земельною ділянкою у порядку статті 120 ЗК України від 25.10.2001 року.

Суд першої інстанції взяв до уваги положення ст. 30 Земельного кодексу УРСР 1990 року, який був чинний на час укладення договору купівлі-продажу комплексу будівель і споруд від 24.10.2001 року і за яким при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, прийшов до обґрунтованого висновку, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2001 року право постійного користування спірною земельною ділянкою перейшло від позивача ТОВ «Динамо» до ТОВ « Агротех», а позивач, відповідно, це право втратив.

При цьому судом першої інстанції враховано і положення рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками).

З вказаного Рішення Конституційного Суду України також випливає, що стаття 92 чинного ЗК України, згідно якої право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації, не обмежує і не скасовує наявне право постійного користування земельними ділянками, набуте особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 до його переоформлення.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність у позивача станом на день подання позову та час розгляду справи суб'єктивного матеріального права постійного користування спірною земельною ділянкою, а доводи апеляційної скарги про те, що оскільки нові власники нерухомості не переоформили на себе право постійного користування земельною ділянкою, тому ТОВ «Динамо» до теперішнього часу є належним користувачем спірної земельної ділянки не заслуговують на увагу.

Крім того, судом також встановлено, що10.12.2008 року між ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс» та відповідачем у цій справі ОСОБА_3 був підписаний договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, однак нотаріально посвідчений та зареєстрований він не був. ОСОБА_3 звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом про визнання цього договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на нерухоме майно, з правом реєстрації права власності на земельну ділянку. Рішенням суду від 26.01.2009 року такий позов був задоволений, на підставі чого до Реєстру прав власності на нерухоме майно були внесені відомості про ОСОБА_3 як про власника комплексу нерухомого майна, а також ОСОБА_3 були видані Державні акти про право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 та НОМЕР_5, якими підтверджено його право приватної власності на земельні ділянки НОМЕР_2 та НОМЕР_1 площею по 0,5 га кожна за адресою АДРЕСА_1.

В подальшому Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.01.2009 року було скасоване ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04.08.2009 року з направленням справи на новий розгляд.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 04.11.2009 року знову було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 10.12.2008 року та визнано за ОСОБА_3 право власності на комплекс нерухомого майна, однак державні акти про право приватної власності серії НОМЕР_4 та НОМЕР_5 на земельні ділянки НОМЕР_2 та НОМЕР_1 площею по 0,5 га кожна за адресою АДРЕСА_1 були скасовані.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01.04.2010 року, залишеним в силі Ухвалою Верховного Суду України від 29.11.2010 року, ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні дійсним договору купівлі-продажу від 10.12.2008 року та визнанні за ним права власності на комплекс нерухомого майна, а Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04.11.2009 року в цій частині було скасоване.

Таким чином, з 01.04.2010 року й на час розгляду цієї справи ОСОБА_3 не має жодних законних прав як на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 так і на розташований на ній комплекс нерухомого майна, оскільки фактичним володільцем спірної земельної ділянки та власником об'єкта нерухомості є ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс» як особа, що купила об'єкт нерухомості на підставі належним чином укладеного договору купівлі-продажу від 08.12.2005 року.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містяить інформацію щодо предмета доказування.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 перешкоджає позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою, матеріали справи не містять.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або осполрюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15, ЦК України цивільні права і обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характерцу, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання) порушених ( оспорюваних)_ прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбачено законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права ( ст. ст. 3,4,11 ЦПК України).

Висновок суду першої інстанції про відмову ТОВ «Динамо» в задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні « ТОВ « Динамо» земельною ділянкою шляхом визнання відсутнім у ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, у зв'язку з обранням позивачем неналежного способу захисту, відповідає вимогм ст. 16 ЦК України, оскільки чинним законодавством не передбаченого такого способу захисту прав, як визнання відсутнім права власності на спірну земельну ділянку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів обґрунтував свої висновки та правильно відмовив у задоволенні позову.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Динамо» відхилити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: