Справа № 161/9996/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/773/717/17 Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю:

секретаря Лимаря Р.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Луцької міської ради, третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Польова-3» до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом примусового виселення особи без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Луцька міська рада звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що у квартирі по вул. Польовій, 3/18 в м. Луцьку, що є обєктом державного житлового фонду Луцької міської ради, мешкала ОСОБА_4, яка померла у 2014 році, та яка була основним квартиронаймачем даної квартири. Інших членів сімї або зареєстрованих осіб за цією адресою не було. В березні 2015 року позивачу стало відомо про те, що у спірній квартирі проживає ОСОБА_3, яка займає комунальне жиле приміщення без будь-яких правових підстав.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням комунальної форми власності шляхом виселення відповідача із самовільно зайнятого житлового приміщення, що знаходиться на вул. Польовій, 3/18 в м. Луцьку, без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року позов задоволено.

Ухвалено усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням комунальної форми власності шляхом виселення ОСОБА_3 із житлового приміщення, що знаходиться на вул. Польова, 3/18 в м. Луцьку, без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з відповідача судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, яка просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити в силі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив із того, що відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 03 липня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зняття з реєстрації, відповідач ОСОБА_3 з 19.12.2013 року втратила право користування квартирою № 18 будинку №3 по вул. Польова в м. Луцьку, у звязку з чим з 01.02.2014 року була знята з реєстрації, однак із зазначеного часу самовільно користується спірним житлом, порушуючи таким чином права позивача та третьої особи.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, зокрема рішенням Луцької міської ради від 28.09.2011р. № 14/4 «Про прийняття у міську комунальну власність будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Польова, 3», Актом приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність від 28.11.2011 р., затвердженого рішенням виконкому Луцької міської ради рішенням від 02.12.2011 р. за № 854-3, гуртожиток, в якому знаходиться спірна квартира, прийнятий від ПАТ «Гнідавський цукровий завод» у комунальну власність Луцької міської ради та передано в оперативне управління органу самоорганізації населення «Будинковому комітету «Польова,3» (а.с. 61-66 ).

Отже, спірне житлове приміщення є обєктом державного житлового фонду, що перебуває у розпорядженні Луцької міської ради.

З матеріалів справи вбачається, що основним квартиронаймачем вищезазначеного приміщення була ОСОБА_4, яка 16.12.2014 року померла (а.с. 104 ).

Також встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 з 2009 року надавала допомогу інваліду ІІ групи ОСОБА_4 у звязку з тим, що остання потребувала стороннього догляду, тобто ОСОБА_3 була офіційним помічником ОСОБА_4, відповідно до довідки Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, у звязку з чим 08.06.2011 року була зареєстрована у спірній квартирі.

Як встановлено перевіркою прокуратури міста Луцька, станом на 03.05.2012 року ОСОБА_3 не здійснювала догляд за ОСОБА_4

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 03 липня 2013 року в цивільній справі №161/7293/13ц (провадження 2/161/2663/13) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького МВ УМВС України у Волинській області, ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Польова 3», про усунення перешкод у користуванні квартирою та зняття з реєстрації ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право на користування квартирою № 18 будинку № 3 по вул. Польовій в м. Луцьку.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2013 року зазначене рішення місцевого суду було скасоване і ухвалене нове про відмову у позові. Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року скасовано рішення апеляційного суду від 21 серпня 2013 року і залишено в силі рішення Луцького міськрайонного суду від 03 липня 2013 року та встановлено, що відповідач не є членом сімї і не перебуває в родинних стосунках з квартиронаймачем ОСОБА_4, не повязана з нею спільним побутом.

З відповіді Управління державної міграційної служби України у Волинській області від 07.07.2015 року № 22115, вбачається, що ОСОБА_3 була знята з реєстрації 1 лютого 2014 року відповідно до рішення суду №161/7293/13ц провадження 2/161/26633 (а.с.19), тобто ще за життя основного квартиронаймача ОСОБА_4

З повідомлення Управління державної міграційної служби України у Волинській області від 03.05.2015 року № 0701/3712, повідомлення Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 03.06.2015р. № 3/10238 вбачається, що згідно даних відділу адресно довідкової роботи УДМС України у Волинській області, станом на 10.04.2015 року за адресою: вул. Польова, 3/18 в м.Луцьку зареєстрованих осіб не значиться та ОСОБА_3 за адресою: м.Луцьк, вул. Польова, 3/18, проживає незаконно (а.с. 8, 10).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин та відповідно до вимог ст.61 ЦПК України доведено, що відповідач ОСОБА_3 відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили, втратила право користування квартирою № 18 будинку № 3 по вул. Польовій в м. Луцьку, з 01.02.2014 року була знята з реєстрації (а.с.14-16, 19), однак продовжує без законних підстав там мешкати та добровільно не бажає його звільнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.43 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Як встановлено судом, Луцька міська рада, її виконавчий комітет згоди на вселення відповідачки не давали, на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов ОСОБА_3 не перебуває, ордеру на вселення у спірну квартиру не має, проживає у помешканні без будь-яких правових підстав, а разом з тим, у квартирі № 1 в даному будинку проживають члени її сім»ї.

В даному випадку Луцька міська рада, як власник житла, позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки відповідачка самовільно вселилась у спірну квартиру і не бажає її звільняти.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги доводи відповідачки в апеляційній скарзі про існування не скасованого рішення апеляційного суду від 24 липня 2013 року у справі за позовом Луцької міської ради до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ст.71 ЖК України, яким у позові було відмовлено, оскільки суду не надано достатніх доказів того, що відповідачка не проживає в спірному житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин. Судом у рішенні вказано, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сімї та не перебуває в родинних стосунках з квартиронаймачем, не впливають на вирішення цього спору, оскільки в даній справі позивачем не оспорюється право користування ОСОБА_3 житловим приміщенням.

Висновки суду, викладені у вказаному судовому рішенні від 24.07.2013 року, не спростовують правильності оскаржуваного рішення та не суперечать висновкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на проживання у спірній квартирі, за позовом самої квартиронаймача ОСОБА_4

Встановивши, що законним правом на проживання у спірній квартирі була наділена лише померла ОСОБА_4, до членів сімї якої відповідач ОСОБА_3 не належить, а також встановивши, що вона вселилася до спірної кімнати та проживає у ній у спосіб, який не передбачено законом, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги доведені та обґрунтовані і підлягають до задоволення.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції в неповній мірі встановив обставини, що мають значення для справи, є безпідставними, не відповідають матеріалам справи і не спростовують висновків суду, оскільки ґрунтуються лише на припущеннях.

Тому колегія суддів приходить до переконання, що суд ухвалив законне та справедливе рішення, вірно встановивши факти і відповідні їм правовідносини, з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі наявних та наданих сторонами належних і допустимих доказів, а отже апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін .

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді