Ухвала

іменем україни

12 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Завгородньої І.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргоюОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» (далі - ПАТ «Банк «Національні інвестиції») про стягнення грошових коштів.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 22 листопада 2010 року між нею та ПАТ «Банк «Національні інвестиції» було укладено договір № 2982/11 банківського рахунку фізичної особи. На її рахунку, відкритому у відповідача згідно з вказаним договором, знаходилися грошові кошти у розмірі 104 469,71 доларів США. 10 вересня 2015 року вона звернулася до банку із заявою про продаж валютних коштів з її рахунку та перерахуванню всіх отриманих у гривнях коштів на її поточний рахунок, відкритий у АТ «Укрексімбанк», проте банком перерахування вказаних коштів не було здійснено. 24 вересня 2015 року вона отримала лист від відповідача, в якому останній гарантував їй отримання 200 000 грн від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до виписки банку на її рахунку знаходилося 2 286 511 грн. Крім того, позивач зазначала, що кошти у розмірі 200 000 грн нею було отримано від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Враховуючи викладене та з урахуванням зменшення позовних вимог, позивач просила стягнути на її користь з ПАТ «Банк «Національні інвестиції» грошові кошти в розмірі 2 086 511 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходили суди першої та апеляційної інстанції ухвалюючи рішення у справі.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року № 6-1123цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на момент ухвалення рішення суду першої інстанції у ПАТ «Банк «Національні інвестиції» було введено тимчасову адміністрацію, у зв'язку з чим у банку були встановлені певні обмеження щодо задоволення вимог вкладників, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, позивачу було здійснено виплату суми відшкодування в межах, гарантованих фондом.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

І.М.Завгородня

О.В.Попович