АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1128/16-ц 22-ц/774/1136/К/17
Справа № 212/1128/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1136/К/17 суддя Зімін М.В.
Категорія 39 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 10 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Житлово-будівельного кооперативу «Жовтень-4», ОСОБА_5 Покровської районної у місті ради, Виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу ОСОБА_6, про скасування реєстрації права власності на кооперативну квартиру та включення її до спадкового майна, визнання права власності.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3,

представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, Житлово-будівельного кооперативу «Жовтень-4» (надалі ЖБК «Жовтень-4»), ОСОБА_5 Жовтневої районної у місті ради, ОСОБА_8 служби Криворізького міського управління юстиції, третя особа Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу ОСОБА_6, про скасування реєстрації права власності на кооперативну квартиру та включення її до спадкового майна, визнання права власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 29.07.2014 року померла її мати ОСОБА_9 Після смерті спадкодавця спадкоємцями першої черги є діти померлої ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Між спадкоємцями було досягнуто домовленості про поділ квартири АДРЕСА_1. Наприкінці 2015 року вона дізналась про те, що ОСОБА_2 самостійно оформила права власності на спірну квартиру, як особа, яка сплатила пай у кооперативній квартирі. Вважає, що дана квартира є спадковим майном після смерті ОСОБА_9 та вона, як спадкоємець першої черги за законом, має право на 1/2 цієї квартири. У звязку з наведеним просила суд скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, включити до складу спадщини після смерті ОСОБА_9, померлої 29 липня 2014 року, спірну житлову квартиру, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку зазначеної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої 29 липня 2014 року.

Ухвалою суду від 23 листопада 2016 року замінено відповідача ОСОБА_8 службу Криворізького міського управління юстиції на Виконавчий комітет Криворізької міської ради (т. 1 а.с. 174-175).

Ухвалою суду від 27 лютого 2017 року замінено відповідача ОСОБА_5 Жовтневої районної у місті ради на ОСОБА_5 Покровської районної у місті ради (т. 1 а.с. 253-254).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 10 березня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права власності № 15894122 від 18 вересня 2014 року на квартиру АДРЕСА_2.

Включено до складу спадщини після смерті ОСОБА_9, померлої 29 липня 2014 року, житлову квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої 29 липня 2014 року.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи. Так, відповідач вважає, що суд не зазначив у рішенні, яким саме чином було порушено порядок оформлення документів ОСОБА_2 на спірну квартиру та не взяв до уваги, що за ОСОБА_9 за життя зберігалося лише право користування квартирою у відповідності до ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому, зазначає, що речове право у ОСОБА_2 на квартиру виникло після смерті батька, оскільки вона разом з ним була особою, що вселилася у квартиру та безперервно проживала у ній.

Також, зазначає, що суд не мав підстав для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2, оскільки позивачем такі вимоги не заявлялися.

Крім того, зазначає, що суд не вирішив питання про розподіл судових витрат та не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутня квитанція про сплату судового збору.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 липня 1965 року було укладено шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11, після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно ОСОБА_10 ( т.1 а.с. 23).

14 липня 1966 року народилась ОСОБА_12, батьками якої є ОСОБА_10 та ОСОБА_13 (т.1 а.с. 12), яка, після реєстрації шлюбу з ОСОБА_14 16 травня 1986 року, змінила прізвище на «Ліс» (т.1 а.с. 24).

27 лютого 1974 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_11 було укладено шлюб, після реєстрації якого прізвище дружині присвоєно ОСОБА_15 (т.1 а.с. 195).

23 липня 1975 року народилась ОСОБА_2, батьками якої є ОСОБА_15 та ОСОБА_9 (т.1 а.с. 66).

Рішенням виконкому Криворізької міської ради депутатів працюючих № 366 від 26.11.1974 року було затверджено Житлово-будівельний кооператив «Жовтень-4» (т.1 а.с. 240-241).

28 грудня 1976 року ОСОБА_15 видано ордер № 416 на сімю із 4-х осіб (ОСОБА_15, дружина ОСОБА_9 та доньки ОСОБА_12, ОСОБА_2 т. 2 а.с. 6) на право зайняття трьох кімнат в квартирі АДРЕСА_3 в ЖБК «Жовтнеь-4» (т.2 а.с.6).

У відповідності до Статуту ЖБК «Жовтень-4», у редакції від 20.03.2002 року, членом ЖБК «Жовтень-4» багатоквартирного будинку №103 по вулиці Кропивницького в місті Кривому Розі є ОСОБА_16 (т.1 а.с. 242-247).

09 жовтня 2009 року ОСОБА_15 помер (т.1 а.с. 196).

29 липня 2014 року ОСОБА_9 померла (т.1 а.с.8).

Згідно довідки ЖБК «Жовтень-4» від 11.08.2014 року, ОСОБА_2 проживає у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_4. Пай у сумі 7800 рублів сплачено повністю. Перший пайовий внесок у сумі 3500 рублів сплачено 07.1976 року, решта суми погашена 07.1991 року (т. 1 а.с. 130).

Відповідно до довідки ЖБК «Жовтень-4» від 17.09.2014 за № 45, ОСОБА_2 прописана та постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, є членом кооперативу ЖБК «Жовтень-4» з 07.1976 року під номером 134 (т. 1 а.с. 131).

18 вересня 2014 року державним реєстратором ОСОБА_17 було прийнято рішення за № 15894122 про проведення реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 142).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 18.09.2014 року квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, є одноособовою приватною власністю ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 143).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині скасування державної реєстрації права власності №15894122 від 18 вересня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_6 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_15 та ОСОБА_9, а тому реєстрація права власності на цю квартиру за ОСОБА_2 порушить право позивача на спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_9

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом.

Відповідно до ст.ст.3,15 ЦПК України заінтересована особа вправі в порядку встановленому законом, звернутися до суду на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

ОСОБА_18 Міністрів Української РСР «Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» затвердженої Постановою КМ УРСР № 163 (163-91-п) від 22.08.1991 року визначено, що житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

За змістом ст. 15 Закону України "Про власність", введеного в дію 15 квітня 1991 року (втратив чинність з 20 червня 2007 року) та ч. 3 ст. 384 ЦК України член житлово-будівельного кооперативу після повної сплати пайового внеску набуває права власності на квартиру.

Згідно із положеннями п. п.5-1, 6, 6-1 ОСОБА_18 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи № 9 від 18.09.1987 року, в редакції, яка була чинна на час сплати пайового внеску, судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Отже, член житлово-будівельного кооперативу набуває право власності на нього з моменту сплати пайового внеску у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України (в редакції на час сплати пайового внеску за спірну квартиру), пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів справи, пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_6 було внесено у повному обсязі у період з липня 1976 року по липень 1991 року (т. 1 а.с. 130), тобто у період перебування ОСОБА_15, на імя якого було видано ордер №416 від 28 грудня 1976 року на спірну квартиру, у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9

Тобто, пайові внески сплачувалися та були виплачені в повному обсязі ОСОБА_15 в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і реєстрація права власності на неї за ОСОБА_2 є неправомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки, положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-20цс11 від 21 травня 2012 року, ухваленою за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», в редакції на час проведення реєстрації права власності на спірну квартиру, передбачено, що запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку внесення до Державного реєстру прав запису про реєстрацію права власності, який вчинено хоча й без процесуальних порушень з боку державного реєстратора, однак з порушенням прав іншої особи на це нерухоме майно, право цієї особи підлягає захисту судом шляхом скасування державної реєстрації права власності.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_4 обрано належний спосіб захисту порушеного права, а доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо відсутності в оскаржуваному рішенні суду висновків про те, як саме було порушено порядок оформлення документів при реєстрації права власності є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_9 за життя мала право лише на користування спірною квартирою спростовуються вищевикладеним та колегією суддів відхиляються.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не мав підстав для зясування обставин щодо належності спірної квартири на праві власності померлим ОСОБА_15 та ОСОБА_9 є необґрунтованими, адже встановлення цих обставин необхідне для зясування наявності у ОСОБА_4, як спадкоємиці першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_9, оскаржувати реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2, оскільки, відповідно до п.3.3. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, але свідоцтво про право власності не отримав, квартира в житлово-будівельному кооперативі входить до складу спадщини.

До пояснень відповідача ОСОБА_2 щодо належності їй квартири на праві власності з посиланням на довідку ЖБК «Жовтень-4» від 17.09.2014 за № 45, згідно якої ОСОБА_2 є членом кооперативу ЖБК «Жовтень-4» з липня 1976 року під номером 134 (т. 1 а.с. 131), колегія суддів відноситься критично, оскільки згідно Статуту ЖБК «Жовтень-4», у редакції від 20.03.2002 року, який був у встановленому законом порядку затверджений рішенням Жовневого райвиконкому м ОСОБА_19 №82/1 від 20.03.2002 року, кількість членів цього кооперативу становить 90 осіб та членом ЖБК «Жовтень-4» багатоквартирного будинку №103 по вулиці Кропивницького в місті Кривому Розі під номером 84 значиться ОСОБА_16 (т.1 а.с. 242-247).

Доводи апеляційної скарги про те, що право у ОСОБА_2 на квартиру виникло після смерті батька, оскільки вона разом з ним була особою, що вселилася у квартиру та безперервно проживала у ній колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки ці обставини не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки спадкування після смерті ОСОБА_15 не є предметом даного спору.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» колегією суддів взагалі не приймаються до уваги, оскільки цим Законом визначено правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, тоді як спір виник з приводу квартири в Житлово-будівельному кооперативі, яка не входить до складу державного житлового фонду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині включення квартири АДРЕСА_2 до складу спадщини після смерті ОСОБА_9 та визнання права власності на частину цієї квартири у порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Порядок та умови прийняття спадщини визначено нормами ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до гл.7 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянинові за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно ж ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як розяснено у п. 23 ОСОБА_18 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, вимоги спадкоємця про визнання права власності на спадкове майно можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, яка завершується винесенням нотаріусом відповідної постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_4 не ставила питання перед нотаріусом про видачу їй свідоцтва про право власності на спадкове майно, що є предметом даного спору (на частину квартири №№ 84 у будинку № 103 по вулиці Кропивницького у м. Кривому Розі Дніпропетровської області), та не отримала відмови нотаріуса у видачі такого свідоцтва.

Таким чином, суд першої інстанції, у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України, на вказані вище положення закону уваги не звернув, не встановив всіх фактичних обставин справи, не сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, не розяснив позивачу способи захисту його цивільних прав та інтересів, які визначені ст. 16 ЦК України, не взяв до уваги те, що у ОСОБА_4 відсутня відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину на спірну квартиру, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення цих позовних вимог.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо включення квартири АДРЕСА_2 до складу спадщин після смерті ОСОБА_9 та визнання за ОСОБА_4 права власності на частину цієї квартири у порядку спадкування за закономне може бути залишено без змін й підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку з їх передчасністю.

При цьому, колегією суддів розяснюється позивачеві право на звернення до суду із аналогічними позовними вимогами, у разі отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне спадкове майно.

Також, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими та прийнятними доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та не вирішив питання про розподіл судових витрат.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 даної статті передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання позовної заяви, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 551,20 грн. (т. 1 а.с. 1,2), а з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, у розмірі 1 212,64 грн. (т. 2 а.с. 38).

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що позивачем не було сплачено судовий збір у визначеному судом розмірі при зверненні до суду з позовною заявою, як такі, що суперечать матеріалам справи. Зокрема, ОСОБА_4 при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. (т. 1 а.с. 1) та доплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. на підставі ухвали суду від 01.03.2016 року (т. 1 а.с. 15-16, 2).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3, - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 10 березня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Житлово-будівельного кооперативу «Жовтень-4», ОСОБА_5 Покровської районної у місті ради, Виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу ОСОБА_6, про включення кооперативної квартири до спадкового майна та визнання права власності скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Житлово-будівельного кооперативу «Жовтень-4», ОСОБА_5 Покровської районної у місті ради, Виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу ОСОБА_6, про включення кооперативної квартири до спадкового майна та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі понесені на оплату судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 212 (одна тисяча двісті дванадцять) гривень 64 (шістдесят чотири) копійки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: