Справа №560/646/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 жовтня 2017 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Годунова С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить визнати за нею право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, обладнання, утворених ними конструктивних частин незавершеного будівництва житлового будинку разом із господарськими будівлями і спорудами, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частку розташованих по вулиці Шевченка, 83а, в с.Сварицевичі Дубровицького району Рівненської області:
- бетонного фундаменту площею 158,4 кв.м. незавершеного будівництва житлового будинку ступенем готовності 9%; - бетонного фундаменту літньої кухні; - стін із цегли літньої кухні; - покрівлі із шиферу літньої кухні; - перекриття із дерева літньої кухні; - підлоги із дошок літньої кухні; - електричного обладнання літньої кухні; - фундаменту прибудови; - стін із дошок прибудови; - покрівлі із шиферу прибудови; - перекриття із дерева прибудови; - підлоги із дошок прибудови; - електричного обладнання прибудови; - бетонного фундаменту сараю; - стін із цегли сараю; - покрівлі із шиферу сараю; - вбиральні із дерева.
Свої вимоги мотивує тим, що 22 січня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому в серпні 2014 році було розірвано. В період шлюбу у 2008 році органом місцевого самоврядування було передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, розташовану у с. Сварицевичі Дубровицького району та відповідачу 01.09.2009 році було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. На вказані земельній ділянці сторонами у період шлюбу, спільно та за рахунок їхніх спільних трудових і грошових ресурсів було розпочато будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд, які було зведено до 9% ступеня готовності, площа якого складає 148,4 кв.м. Відтак, позивач вважає, що вона має право на визнання за нею права власності на ідеальну з відповідачем частку будівельних матеріалів, обладнання та утворених ними конструктивних елементів по вул. Шевченка, 83а, в Сварицевичі Дубровицького району Рівненської області.
До початку розгляду справи від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча про розгляд справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення (а.с.28,32).
Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Оскільки від відповідача до суду не надійшло жодних заперечень проти позову, тому суд, дослідивши докази належного повідомлення про дату та час розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та постановлення заочного рішення по справі.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 22 січня 2007 року по 11 серпня 2014 року, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія рішення Дубровицького районного суду Рівненської області про розірвання шлюбу від 11 серпня 2014 року (а.с.9).
В період шлюбу на підставі рішення Сварицевицької сільської ради Дубровицького району Рівненської області №135 від 21.03.2008 року на ім'я відповідача управлінням держкомзему в Дубровицькому районі 01 вересня 2009 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована в с.Сварицевичі, по вул. Шевченка Дубровицького району Рівненської області (а.с.7,8).
Як вбачається із копії технічного паспорту на об'єкт незавершеного будівництва житлового будинку №83а, по вулиці Шевченка, в с.Сварицевичі Дубровицького району Рівненської області, виготовленого станом на 28 січня 2015 року на ім'я ОСОБА_2 на земельній ділянці загальною площею 158,1 м.кв. наявні: житловий будинок незавершеного будівництва; прибудова; сарай, вбиральня відсоток готовності 9% (а.с.10-13).
Згідно вимог частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до вимог частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-21цс15 від 11 березня 2015 року, майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.
Зазначені правові висновки викладені і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.
Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Відповідно до частини 2 статті 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України встановлено правову презумпцію щодо належності до обєктів права спільної сумісної власності подружжя кожної речі, набутої за час шлюбу, доки в суді зацікавленою стороною не буде доведено протилежне.
Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року, дійшов наступних висновків: Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) .
Отже, за таких обставин, будівельні матеріали і утворені ними коструктивні елементи є обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, а тому підлягають поділу між ними.
Згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
До прийняття новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно, як обєкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку, суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.
Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та правові висновки Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини справи та наявні у справі докази, оскільки, як встановлено в ході розгляду справи, будівництво житлового будинку та господарських будівель та споруд, які було зведено до ступеня готовності 9 % було проведено під час перебування в шлюбі позивача з відповідачем, суд приходить до висновку, що в справі є достатньо належних та допустимих доказів, якими підтверджується, що будівельні матеріали та утворені ними конструктивні елементи, незавершеного будівництва житлового будинку і господарських будівель та споруд, були утворені під час перебування в шлюбі та за спільні кошти і за спільною працею подружжя позивача та відповідача, а тому є їх спільною сумісною власністю, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 18, 60-62, 69-71 СК України, ст.ст. 15, 16, 364, 368-370, 391 та 392 ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 212, 215, 224-228, 292, 294 ЦПК України, суд
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, обладнання, утворених ними конструктивних частин незавершеного будівництва житлового будинку разом із господарськими будівлями і спорудами, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частку розташованих по вулиці Шевченка, 83а, в с.Сварицевичі Дубровицького району Рівненської області: - бетонного фундаменту площею 158,4 кв.м. незавершеного будівництва житлового будинку ступенем готовності 9%; - бетонного фундаменту літньої кухні; - стін із цегли літньої кухні; - покрівлі із шиферу літньої кухні; - перекриття із дерева літньої кухні; - підлоги із дошок літньої кухні; - електричного обладнання літньої кухні; - фундаменту прибудови; - стін із дошок прибудови; - покрівлі із шиферу прибудови; - перекриття із дерева прибудови; - підлоги із дошок прибудови; - електричного обладнання прибудови; - бетонного фундаменту сараю; - стін із цегли сараю; - покрівлі із шиферу сараю; - вбиральні із дерева.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_3