ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/285/17
провадження № 2/753/2612/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючої-судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря АВДЄЄНКО А.А.

сторін:

позивачки ОСОБА_3

представника позивачки ОСОБА_7

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна об"єктом спільної сумісної власності, розподілу та визнання права власності, суд

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна об"єктом спільної сумісної власності, розподілу та визнання права власності. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що з лютого 1998року по серпень 2015року, вона та ОСОБА_4 мешкали однією сім'єю без укладення шлюбу. З самого початку мешкання однією сім'єю планували дитину, вели спільне господарство, побут та бюджет, у зв'язку із чим, внаслідок спільної праці приблизно у вересні 1998року придбали за спільні кошти дво кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1, яку було документально оформлено на відповідача. На поточну дату, відповідач зареєстрований та мешкає у зазначеній квартирі.

У грудні 1998року вона завагітніла від відповідача, а ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася їх спільна дитина - ОСОБА_5, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві здійснено актовий запис №1004від 06листопада 1999року та видано свідоцтво про народження . Батьком дитини вказано відповідача. До серпня 2015року, вона, відповідач та донька ОСОБА_5, постійно мешкали однією сім'єю за адресою АДРЕСА_1. Причиною припинення ведення спільного господарства та фактичних сімейних відносин були викликані із боку відповідача та зумовлені не бажанням подальшого підтримання родинного зв'язку.

На поточну дату, спільна донька ОСОБА_5 є неповнолітньою особою та має діагноз вроджена блокада серця, у зв'язку із чим, визнана інвалідом дитинства, про що має відповідне свідоцтво. Вказані обставини відомі відповідачу. У 2006-2007роках, за сімейні кошти, ними було придбано іншу дво кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 Вказана квартира документально оформлена на відповідача. Доступ до вказаної квартири ні вона, ні донька ОСОБА_5 не мають, оскільки зареєстровані за іншими адресами, відповідач чинить перешкоди у користуванні спільним майном, а в офіційному шлюбі вони не перебували, що позбавляє можливості вільно володіти та користуватися нерухомістю.

Вказану квартиру відповідач здає в оренду, отримує щомісячний прибуток, у зв'язку із чим, чинить їй та донці перешкоди у правомірному користуванні нерухомим майном, яке придбано за сімейні кошти та за приписами ст. 74 СК України, знаходиться у спільній власності.

До наведеного, зареєстроване місце проживання доньки ОСОБА_5 за адресою мешкання відповідача, проте, з серпня 2015року, тобто з моменту припинення фактичних шлюбних відносин, батько заборонив їй мешкати з ним в одному житловому приміщені, тобто, залишив неповнолітню особу без житла. Згідно приписів ст. 160 СК України, вона мешкає разом з нею за адресою АДРЕСА_3 у орендованому житловому приміщені, проте, це не позначається на поліпшені її житлових умов неповнолітньої доньки.

У зв'язку із негативним відношенням батька до власної дитини та вірогідними загостреннями стану здоров'я на ґрунті стресового стану, що об'єктивно може призвести до значних ускладнень, донька ОСОБА_5 відмовляється мешкати разом із батьком. За час мешкання однією сім'єю та придбання у власність двох квартир, вона та відповідач у інших шлюбах не перебували, договорів щодо розподілу спільного майна не укладали. А тому просить суд: встановити факт спільного проживання однією сім'єю з лютого 1998року по липень 2015року ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне нерухоме майно: 2-во кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 та 2-во кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4. Виділити та передати у особисту власність ОСОБА_3 2-во кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4.

Виділити та передати у особисту власність ОСОБА_4 2-во кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засідання позивачка та представник позивачки - адвокат ОСОБА_6, який діє за договором № 01-2006/17 про надання правової допомоги від 20 червня 2017 року, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом.

Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог , суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Як слідує із матеріалів цивільної справи та встановлено у судовому засіданні, з лютого 1998року по серпень 2015року сторони мешкали однією сім'єю без укладення шлюбу, вели спільне господарство, побут та бюджет, у зв'язку із чим, внаслідок спільної праці приблизно у вересні 1998 року придбали за спільні кошти 2-во кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1, яку було документально оформлено на відповідача, останній зареєстрований та мешкає у зазначеній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилася спільна дитина - ОСОБА_5, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві здійснено актовий запис №1004від 06листопада 1999року та видано свідоцтво про народження . Батьком дитини записано відповідача.

До серпня 2015року сторони із спільною донькою постійно мешкали однією сім'єю за адресою АДРЕСА_1.

У 2006-2007роках, за сімейні кошти, сторонами було придбано іншу дво кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 Вказана квартира документально оформлена на відповідача, останній чинить перешкоди у користуванні спільним майном.

Статтею 74 Сімейного кодексу України, встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу та не перебувають у цей час у жодному іншому зареєстрованому шлюбі, на їх майнові права та обов'язки розповсюджується ті ж самі норми права, що й на офіційно зареєстроване подружжя.

Отже, це означає, що майно набуте під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, може бути поділено у судовому або позасудовому порядку, шляхом укладення між ними письмового договору про поділ майна.

За загальним правилом майно набуте чоловіком та жінкою за час громадянського шлюбу належить на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу).

Пунктом 5 частини 1 статті 256 ЦПК України, передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про поділ спільно набутого майна.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. З СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, судом враховується наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім'ю, але статусу подружжя не набувають.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч.І ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вказане кореспондується із абз.1 п. 30 Постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007,за яким, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Крім того, абз.4, 6 п. 30 Постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007,визначено, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Рішенням Верховного Суду України у справі №6-135цс13 від 25.12.2013розкрито підходи до поділу майна осіб, які перебували у цивільному шлюбі до набрання чинності положеннями СК, які врегулювали такі відносини.

Суди під час розгляду справ про поділ майна між особами, які перебували в цивільному шлюбі до 1 січня 2004р. Верховний суд України у своєму рішенні підтвердив право осіб, які перебували або перебувають в цивільному шлюбі, на поділ майна, яке вони набули до 1 січня 2004р. Суд указав, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їх спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні чи особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); або інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що в ході судового розгляду підтвердився факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з лютого 1998 року до серпня 2015 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви про встановлення факту спільного проживання однією сім"єю сторін та необхідність її задоволення.

Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Водночас, відповідно до роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року предмет позовних вимог (у тому числі первісного, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами) зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги.

Тобто суд, при вирішенні справи повинен встановити її обставини і відповідно до встановлених обставини визначити правовідносини, що склались між сторонами, та закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ст. 215 ЦПК України).

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також підлягає стягненню судовий збір з відповідача у відповідності з ст. 88 ЦПК України при задоволенні позовних вимог на користь позивачки.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст. З, 60, 61, 63, 65, 69 - 71, 74 СК України, ст. 11, 15, 16, 256 ЦК України, Постановою пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна об"єктом спільної сумісної власності, розподілу та визнання права власності, задовольнити.

Встановити факт спільного проживання однією сім"єю з лютого 1998 року по липень 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнати спільною сумісною власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на нерухоме майно:

- Двох кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1;

- Двох кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_5.

Виділити та передати у особисту власність ОСОБА_3 двох кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_5.

Виділити та передати у особисту власність ОСОБА_4 двох кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрованого у АДРЕСА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, фактично проживаючої у АДРЕСА_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 1 653, 60 гривень, сплачений 26.12. 2016 року та судовий збір у розмірі 6890,00 гривень, сплачений 21.02. 2017 року а разом 8 543 ( вісім тисяч п"ятсот сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 16 вересня 2017 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК