Справа № 303/1226/15-ц
Провадження №2/303/819/17
Рядок стат. звітн. - 26
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2017 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі

головуючого Котубей І.І.,

при секретарі Батьо Г.М.,

з участю представника відповідача за первісним

та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, винагороди за користування позикою, відшкодування моральної шкоди, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору поруки у формі розписки недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення грошового боргу по борговій розписці, винагороди за користування позикою та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_3 власноручно написав розписку, в якій підтвердив факт отримання від нього (ОСОБА_4С.) грошові кошти в сумі 9800 грн. і зобов'язався повернути всю суму до 31 грудня 2014 року. Дану розписку написано у присутності двох свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які так само підписали розписку і тим самим засвідчили даний факт. У вказаний в розписці строк відповідач грошове зобов'язання не виконав, неодноразові вимоги про добровільну сплату боргу ним проігноровано. У написаній відповідлачем розписці не відображено розмір відсотків і не вказано, що позика є безвідсоткова, тому необхідно нараховувати винагороду на рівні облікової ставки НБУ, яка у свою чергу складає 684,79 грн. Окрім того, відповідач у розписці погодився на сплату штрафу за кожні десять днів прострочення в сумі 3000 грн. У зв'язку з неповерненням боргу позивачу завдана ще і моральна шкода, яка виражається в душевних стражданнях, порушені його нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, погіршенні відносин з оточуючими людьми, виникли інші негативні наслідків морального характеру. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 3 000 грн. На підставі вищенаведеного просить стягнути з відповідача на його користь: 9800 грн. - основний борг, 684,79 грн. - винагороду за користування позикою (з урахуванням облікової ставки НБУ); 15 000 грн. - штраф; 3 000 грн. - моральної шкоди, а всього - 28 484, 79 грн., а також стягнути судові витрати.

В ході судового розгляду справи представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подана заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з ОСОБА_3 на корить позивача: 9800 грн. - основний борг, 684,79 грн. - винагороду за користування позикою (з урахуванням облікової ставки НБУ); 27 000 грн. - штраф; 3 000 грн. - моральної шкоди, а всього - 40 484, 79 грн., а також судові витрати.

23 червня 2015 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав ще одну заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з ОСОБА_3 на користь його довірителя: 9800 грн. - основний борг, 1626,94 грн. - винагороду за користування позикою (з урахуванням облікової ставки НБУ); 51 000 грн. - штраф; 3929, 80 грн. - інфляційні витрати; 138,54 грн. - 3% річних; 3000 грн. - моральної шкоди, а всього - 69495, 28 грн., а також стягнути судові витрати.

У свою чергу ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, яку мотивує тим, що він був офіційно працевлаштований у ОСОБА_2 та відповідно отримував заробітну плату. Через деякий період часу з його заробітної плати почали стягувати кошти, без відповідного мотивування, а згодом йому повідомили, що із-за його вини виникла заборгованість (недостача) в сумі 9800 грн., з чим він не погодився. Після цього він безпосередньо наполягав на проведенні ОСОБА_2 ревізії щодо перерахунку суми, на що ОСОБА_2 погодився за умови надання йому гарантій повернення коштів в разі підтвердження недостачі, попросив написати розписку про отримання від нього суми 9800 грн., запевняючи, що після перерахунку йому буде повернуто дану розписку. ОСОБА_2, як роботодавець, здійснював на нього психологічний тиск, що виразилося в погрозах звільнення, не розрахунку, звернення до міліції ніби-то про крадіжку коштів, що його більше на роботу не візьмуть тощо, змусив написати дану розписку. Тому звертається до суду з зустрічним позовом, в якому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу, винагороди, штрафу та моральної шкоди відмовити в повному обсязі, а його зустрічні позовні вимоги задоволити - визнати недійсною розписку від 19 серпня 2014 року, написану ним на ім'я ОСОБА_2 про отримання суми коштів в розмірі 9800 грн., як таку, що вчинена під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах.

В судове засідання позивач за первинним, відповідач за зустрічним позовом, та його представник не з'явилися, про час та місце проведення судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. До початку судового розгляду від представника надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що змінений первісний позов просить задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причин неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 пояснив, що первісний позов вони не визнають, а заявлений ними зустрічний позов підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Одночасно зазначив, що відповідач ОСОБА_3 працював у позивача ОСОБА_2, при цьому ніяких коштів не брав від нього, а в подальшому звільнився, додатково пояснити він нічого не може.

Заслухавши пояснення представника та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали в письмовій формі договір позики грошей на суму 9800 гривень, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав вказану суму грошей та зобовязався повернути борг до 31 грудня 2014 року. У разі несвоєчасного повернення суми боргу ОСОБА_3 зобов'язався оплатити штраф за кожні десять днів прострочки - три тисячі гривень.

Даний факт підтверджується розпискою від 19 серпня 2014 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Факт написання даної розписки визнається відповідачем, оскільки ним ставиться питання про визнання її недійсною.

За ч.1 ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 1047 договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Отже, на підтвердження вимог названого закону відповідач видав позивачеві розписку про позичені гроші. Така форма надана договору за бажанням сторін.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов'язання належним чином не виконані.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції в судових рішеннях колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року, від 25 квітня 2012 року, від 19 грудня 2012 року, від 13 червня 2012 року.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Позивачем до заяви про збільшення позовних вимог додано розрахунок інфляційних нарахувань, згідно якого такі витрати складають 3929,80 грн. Даний розрахунок відповідачем не спростовувався та не заперечувався, тому суд приймає його до уваги як належний і допустимий доказ.

Таким чином матеріалами справи встановлено, що відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором позики, борг в сумі 9800 гривень позивачу не повернув, а тому вимога про стягнення з відповідача вказаної суми боргу, винагороди за користування позикою в сумі 1626, 94 гривень, інфляційних витрат в сумі 3929,80 грн., та трьох відсотків річних в сумі 138,54 грн. підлягає до задоволення.

Разом з тим, до задоволення не підлягає вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 51 000 грн. та моральної шкоди в сумі 3000 грн., виходячи з наступного.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 3 ст. 551 ЦК України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем за первісним позовом завдано позивачу матеріальні збитки у звязку з неповерненням боргу в сумі 9800 грн. При цьому, як зазначено вище, у звязку з несвоєчасним виконанням зобовязання, крім суми боргу він повинен сплатити позивачу винагороду за користування позикою в сумі 1626, 94 гривень, інфляційні витрати в сумі 3929,80 грн. та три відсотки річних в сумі 138,54 грн.

Із заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що сума штрафу за прострочення виконання зобовязання становить 51 000 грн., тобто в значній мірі перевищує розмір збитків, завданих позивачу.

Вказані обставини, а також стягнення з відповідача, крім основного боргу, інфляційних витрат, винагороди за користування позикою, трьох відсотків річних, враховуючи майновий стан відповідача, дає суду підстави для застосування ч.3 ст. 551 ЦК України. В звязку з цим суд вважає, що розмір неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню до розрахованого позивачем розміру 3-х відсотків річних. В звязку з цим, у задоволенні вимоги позивача про стягнення на його користь 51 000 гр. штрафу слід відмовити.

Як на підставу спричинення моральної шкоди позивач посилається на те, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань він зазнав душевних страждань, порушені його нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, погіршилися відносин з оточуючими людьми, виникли інші негативні наслідки морального характеру. При цьому, на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано жодного доказу. Ним не обгрунтовано, які саме життєві звязки були порушені, в чому полягає погіршення його відносин з оточуючими людьми, яким чином це повязано з невиконанням відповідачем зобовязання про повернення боргу в сумі 9800 грн.

Розглядаючи зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, суд приходить до наступного висновку.

Як на підставу визнання недійсною розписки ОСОБА_3 посилається на те, що правочин у формі розписки було укладено ним під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Зокрема, вказує на те, що сильно переживав через звинувачення у крадіжці коштів, можливе звільнення і подальші труднощі з працевлаштуванням. ОСОБА_7 використав дану тяжку для нього обставину і змусив написати розписку, кошти ніякі він не отримував.

Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_3 та його представник не надали суду жодних доказів. Зокрема, ним нічим не доведено факту примусу до написання розписки, існування недостачі чи інших проблемних питань під час перебування ним з ОСОБА_2 у трудових відносинах. Сам тільки факт перебування в трудових відносинах, який ніким не оспорюється, не може ні заперечувати ні спростовувати виникнення боргових зобов'язань по розписці. Таким чином, факти недостачі, примусу до написання розписки, позивачем за зустрічним позовом нічим не підтверджені, а є тільки його голослівними припущеннями.

За таких обставин суд приходить до висновку, що в задволенні зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 487,20 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 214, 215 ЦПК України, ст. 526, 545, 549, 551, 625, 1046-1049 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Збільшені позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 9800 гривень, винагороду за користування позикою в сумі 1626, 94 гривень, інфляційні витрати в сумі 3929,80 гривень та 3 % річних в сумі 138,54 гривень, всього на загальну суму 15 495,28 гривень.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору поруки у формі розписки недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мукачівського

міськрайонного суду ОСОБА_8