Ухвала

Іменем україни

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про виселення та стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що починаючи з 1995 року між Київським національним університетом імені ТарасаШевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів та додаткових угод до них про підготовку спеціалістів, за якими до блок-секції в гуртожитку університету АДРЕСА_1 тимчасово було поселено військовослужбовців та членів їх сімей, а сім'ї військовослужбовців мали проводити оплату особисто в бухгалтерію університету в розмірі, встановленому за згодою сторін.

Як вказує позивач, відповідачі були заселені до гуртожитку АДРЕСА_1, розмір оплати за проживання змінювався наказами ректора, а за час проживання у гуртожитку у відповідачів виникла заборгованість, що складається з оплати за проживання та оплати за використану електроенергію.

У 2011 році співпраця між університетом та Міністерством оборони України закінчилась, а тому, як вважає позивач, відповідачі повинні звільнити займані приміщення. Про необхідність виселення останні були повідомлені.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року позов Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про виселення та стягнення заборгованості, задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно суму заборгованості у розмірі 37 607 грн 32 коп. на користь Київського національного університету імен Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Стягнуто на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно кошти у сумі 100 грн із оплати судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року скасовано в частині задоволення позовних вимог Київського національного університету імені Тараса Шевченка і стягнення на його користь заборгованості та судового збору, ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги задоволено частково, стягнуто на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно заборгованість по оплаті проживання у розмірі 71 965 грн 15 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кожного на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 121 грн 80 коп. та по 238 грн 02 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 просять скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Стягуючи з відповідачів заборгованість по оплаті за проживання в гуртожитку, суди попередніх інстанцій виходили з того, що розмір оплати за проживання в гуртожитку встановлено з дотриманням порядку, визначеного в договорах, відповідачі проживали в гуртожитку протягом визначеного позивачем періоду заборгованості, займали п'ять ліжко-місць, отримували й користувались житлово-комунальними послугами, які належним чином надані університетом, а тому повинні сплачувати за проживання та надані їм послуги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та стягуючи заборгованість по оплаті за проживання у розмірі 71 965 грн 15 коп. (без врахування пільг відповідача ОСОБА_5.), апеляційний суд виходив з того, що договір від 11 вересня 1995 року, додаткова угода до нього від 21 лютого 1997 року та договір від 22 грудня 1997 року, які укладені між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України, не містять положень щодо застосування пільг при оплаті за користуванням гуртожитком.

Крім того, апеляційний суд, керуючись ч. 3 ст. 267 ЦК України, обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про застосування позовної давності, оскільки відповідач та його представник брали участь у розгляді справи у суді першої інстанції і мали можливість заявити клопотання про застосування позовної давності.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що позивачем не підтверджено доказами обставини зміни ціни і тарифів на житлово-комунальні послуги та енергоносії, є безпідставними, оскільки наявні в матеріалах справи накази ректора, якими встановлювалась оплата за проживання для категорії мешканців, до якої належать позивачі, є підставами для зміни розміру оплати за проживання в гуртожитку та у встановленому законом порядку незаконними не визнавались.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що договірні відносини, які регулюють порядок проживання та оплати за проживання в гуртожитку позивача, можуть існувати між відповідачем та Міністерством оборони України і відповідати за будь-які порушення порядку проживання в гуртожитку відповідач може тільки перед Міністерством оборони України, а не перед позивачем, а також про те, що у даному випадку має місце невиконання договірних зобов'язань їх стороною - Міністерством оборони України, є необґрунтованими і спростовують встановленими по справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі договору від 11 вересня 1995 року, додаткової угоди до нього від 21 лютого 1997 року та договору від 22 грудня 1997 року, які укладені між Київським національним університетом ім. Т.Шевченка й Міністерством оборони України, а також на підставі списку військовослужбовців на заселення до гуртожитку 11, затвердженого заступником Міністра оборони України - командувачем Військ протиповітряної оборони України 17 листопада 1998 року, ОСОБА_5 у 1998 році був заселений до кімнат НОМЕР_1 та НОМЕР_2. Разом із ОСОБА_5 у цих кімнатах проживали його дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7

Наказом ректора Київського національного університету імені Т. Шевченка від 21 березня 2006 року № 184-32 з 01 квітня 2006 року встановлено розмір плати за проживання в гуртожитках університету, у тому числі й для курсантів та слухачів військового інституту, які проживають у гуртожитку АДРЕСА_1.

Наказом ректора Київського національного університету імені Т. Шевченка від 30 грудня 2009 року № 871-32 з 01 січня 2010 року встановлено розмір плати за проживання в гуртожитках університету, у тому числі, й для курсантів та слухачів військового інституту, які проживають у гуртожитку АДРЕСА_1. Зокрема, для інших осіб, при наявності належно оформленого дозволу встановлено плату - 282 грн за ліжко-місце.

Наказом ректора Київського національного університету імені Т. Шевченка від 11 травня 2011 року № 365-32 з 01 червня 2011 року встановлено щомісячну вартість одного ліжко-місця за проживання в гуртожитку університету, у тому числі, й для осіб, які не є студентами, аспірантами, докторантами, з урахуванням усіх витрат на надання платної послуги з проживання в розмірі 402 грн.

Додатковою угодою до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між Київського національного університету імені Т. Шевченка й Міністерством оборони України, визначено термін дії договору - з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2011 року.

Після закінчення строку дії договорів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продовжували проживати в гуртожитку, користуватися житлово-комунальними послугами.

За свідоцтвом від 21 листопада 2014 року, гуртожиток АДРЕСА_1 на праві власності належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України та закріплений на праві оперативного управління за Київським національним університетом ім. Тараса Шевченка.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

На час звернення з відповідним позовом (січень 2015 року) та на момент виникнення спірних правовідносин права мешканців гуртожитків як споживачів житлово-комунальних послуг регулювалися Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», «Про електроенергетику», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, Правилами надання послуг з вивезення побутових відходів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2008 року № 1070, та іншими законами та нормативними актами з питань надання окремих видів таких послуг, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення)

За положеннями пункту 18 Примірного положення громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується.

Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Послуги з проживання в гуртожитках є одним із видів платних послуг, що надаються державними навчальними закладами на підставі пункту 4 розділу 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 38 (далі - Постанова № 38), яка діяла на час виникнення правовідносин та втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів Українивід 27 серпня 2010 року «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» (далі - Постанова № 796)

За положеннями зазначених постанов навчальні заклади у сфері житлово-комунальних послуг мають право надавати громадянам, які користуються цими послугами, комунальні послуги, послуги з експлуатації та господарського обслуговування будинків і приміщень (підпункт 4 пункту 7 Постанови КМУ №796; підпункт 4 пункту 8 Постанови КМУ № 38).

Як визначено в постанові Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 року № 1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)», Міністерство освіти і науки України, Міністерство охорони здоров'я України, інші міністерства і центральні органи виконавчої влади, до сфери яких належать навчально-виховні заклади, за погодженням з Міністерством фінансів України установлюють граничний розмір плати за проживання в студентських гуртожитках. Відповідальність за надання цих послуг, їх якість, а також обґрунтованість розмірів плати за них покладається на керівників цих закладів.

Конкретний розмір плати за проживання в гуртожитку встановлюється керівництвом вищого навчального закладу.

Для визначення вартості проживання в гуртожитку складають калькуляцію, де витрати на утримання гуртожитку і прилеглої території обчислюють з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560.

Умовами додаткової угоди до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУТШ й Міноборони, передбачено, що розмір оплати за проживання в гуртожитку згідно з калькуляцією визначається на підставі наказу ректора.

У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов'язок сплачувати за такі послуги в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-1367цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.В. Ступак