У х в а л а

іменем україни

07 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,Маляренка А.В., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа − Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності, посилаючись на те, що вона була власником будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_7 з 2004 року користувався частиною спірного домоволодіння (літньою кухнею) за плату.

У 2007 році померли онук позивача, ОСОБА_8 та донька позивача, ОСОБА_9 Позивач після смерті близьких родичів склала заповіт на користь племінника − ОСОБА_10

Також позивач зазначила, що вона була впевнена, що підписала довіреність для постановки відповідача на реєстраційний облік, тоді як вона підписала договір дарування спірного будинку за реєстровим № 4-518 від 16 березня 2009 року, що був нотаріально посвідчений, згідно умов якого правовласності на будинок переходить до ОСОБА_7

Позивач вважає, що спірний будинок вибув з її власності поза її волею, вона не мала наміру безоплатно передавати своє єдине нерухоме майно, що служить їй житлом, у власність ОСОБА_7

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 16 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_6та ОСОБА_7, посвідчений Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за № 4-518. Застосовано, як наслідок недійсності договору дарування від 16березня 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за № 4-518, реституція, та повернуто у власність ОСОБА_6 будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв. м, та надвірних споруд під літерами: «Б» − літня кухня, «В» − сарай, «Г» − вбиральня, «Д» − сарай, №1-2 − огорожа, І − мостіння, ІІ − цистерна.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_11 просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

А змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на садах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами встановлено, що набула у приватну власність будинок АДРЕСА_1 підставі свідоцтва про право власності від 16 вересня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № НОМЕР_5, свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 вересня 1994 року, що зареєстроване в реєстрі за № 4-5489, виданого після смерті її чоловіка ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 січня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-26, виданого після смерті її доньки ОСОБА_9, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла донька позивача ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1. Родинні стосунки підтверджуються свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 25 липня 1994 року та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 01 липня 1974 року, факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 21 травня 2007 року. Онук позивача ОСОБА_8, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року,що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 від 23 січня 2007 року.

07 травня 2008 року позивач склала заповіт щодо всього свого майна на користь свого племінника ОСОБА_10, який посвідчений Степановою І.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №2153.

16 березня 2009 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №4-518, за яким позивачка ОСОБА_6 подарувала належний їй будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв. м, та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, № 1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна, відповідачу.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за № 44559955 від 25 вересня 2015 року підтверджується, що за відповідачем по справі зареєстровано спірний будинок.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за № 52092656 від 26 січня 2016 року підтверджується, що за позивачкою іншого нерухомого майна не значиться.

Також з листа Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 31 березня 2016 року вбачається, що у період з квітня 2013 року по березень 2016 року позивач отримує пенсію у відділенні поштового зв'язку № 122 м. Одеси, яке обслуговує адресу: будинок АДРЕСА_1. При цьому листом Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеса від 01 квітня 2016 року встановлено, що з 06 квітня 1986 року позивач безперервно отримує пенсію у відділенні поштового зв'язку № 65122. За 2009−2016 роки адреса та спосіб виплати пенсії не змінювалися.

Позивач постійно проживає у спірному житловому будинку з 1980 року, іншого житла не має.

Із пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_6ніколи не висловлювала наміру на укладення договору дарування, у розумінні такого відповідно до законодавства України як договору, яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із наявності підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, враховуючи похилий вік позивача та потребу у зв'язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача вказаного житла як єдиного та продовження позивача після укладення договору дарування проживати в житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

На підставі наявних у справі доказів, пояснень сторін та свідків суди обґрунтовано вважали доведеним факт неправильного сприйняття позивачем істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором, оскільки позивач вважала такий правочин довіреністю для постановки відповідача на реєстраційний облік, що вплинуло на її волевиявлення. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, яку апеляційний суд правильно врахував.

Із посиланням на ст. 261 ЦК України суди обґрунтовано спростували доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, адже про порушення свого права позивач дізналася у серпні 2015 року.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213−215 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік