АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6517/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1499/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Пікуля В.П., Прядкіної О.В.,

За участю секретаря: Лимар О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 квітня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третіх осіб: територіального сервісного центру МВС України №5344, Товариства з обмеженою відповідальністю «Шишацьке інкубаторно-птахівниче підприємство» про визнання спільним сумісним майна, придбаного в період шлюбу, визнання права власності на ? його частку і скасування реєстрації транспортного засобу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту припинення шлюбних стосунків до розірвання шлюбу і визнання майна особистою власністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Позов мотивувала тим, що в період шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 за рахунок спільної праці та спільних коштів ними було придбано нерухоме та рухоме майно, що є їх спільною сумісною власністю подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,2 кв.м., та житловою 32,2 кв.м., яка придбана на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та легковий автомобіль марки «Volkswagen Tiguan» 2010 року виготовлення, білого кольору, д.н.з ВІ 2727 АІ, номер кузова НОМЕР_1. Також під час перебування у шлюбі були накопичені кошти в сумі 94539 грн., які були інвестовані у зареєстроване 14.12.2012 Шишацькою районною державною адміністрацією Товариство з обмеженою відповідальністю «Шишацьке інкубаторно-птахівниче підприємство». Оскільки добровільної згоди щодо поділу спільного майна сторони не досягли, позивач звернулась до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту припинення шлюбних стосунків до офіційного розірвання шлюбу, про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив встановити факт фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з травня 2013 року та визнати спірну квартиру його особистою власністю.

В обґрунтування свого позову зазначив, що квартиру розташовану за адресою № 30 по вул. Алмазній, 11/39 в м . Полтаві він придбав у час, коли з відповідачем ОСОБА_2 вони припинили будь-які сімейні стосунки та за свої кошти. Даний факт підтверджується тим, що відповідач поставлена на реєстраційний облік у квартирі 02.08.2013, тоді як покупку квартири здійснено 25.07.2013. Зазначав, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовно підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказував, що 16 серпня 2010 року між його матірю ОСОБА_4 та ТОВ «Автодім-Полтава» було укладено договір № 1291 купівлі-продажу автомобіля в кредит, і сторонами у вказаному договорі були тільки ОСОБА_4 та ТОВ «Автодім-Полтава».

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 окремо за кожним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в м . Полтаві.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 699, 24 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

ОСОБА_2В не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині не задоволених судом її позовних вимог, подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду фактичним обставина справи, просить рішення суду у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зокрема вказує, що оскільки грошові кошти в сумі 94 539 грн. до статутного капіталу ТОВ «Шишацьке інкубаторно-птахівниче-підприємство» не вносилися, а ОСОБА_3 став співзасновником цього підприємства шляхом придбання за їхні спільні кошти часток у фізичних осіб, які були їх власниками у статутному капіталі у розмірі 72,2 %, то вона має право вимагати повернення ? частини цих коштів. На її думку, зазначена вимога узгоджується з правовою позицією Верховного суду України по справі № 6-61цс13, що викладена в постанові від 03.07.2013.

Крім того зазначає, що спірний автомобіль «Volkswagen Tiguan» був придбаний за їх спільні кошти з ОСОБА_3, які вони отримали від продажу іншого автомобіля.

З даним рішенням суду також не погодився ОСОБА_3 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Зокрема апелянт вказує на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, більше того, придбана вона була внаслідок фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав для їх задоволення не вбачає виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення та ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення та ухвали без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що з 28.09.2002 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 14 серпня 2013 року рішенням Шишацького районного суду Полтавської області шлюб між ними був розірваний.

Згідно з договором купівлі продажу квартири від 25 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_3 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: № 30 по вул. Алмазній, 11/39 в м. Полтаві, що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, указаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Так, судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_3 не надано достовірних доказів того, що вони із ОСОБА_2 з травня 2013 р. припинили шлюбно-сімейні стосунки, а спірна квартира придбана ним особисто та за власні кошти.

Вказані обставини не були підтвердженні ні матеріалами справи, ні показами свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 60, ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім майна, яке виключене з цивільного обороту.

У ст. 63 Сімейного кодексу України вказано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Враховуючи вказані норми сімейного законодавства та обставини справи, місцевий суд, визначаючи частки в спільно нажитому майні подружжя, вірно прийшов до висновку про належність кожному з подружжя по ? частині спірної квартири.

Разом з тим, суд першої інстанції встановивши, що в спірній квартирі маються самочинні перепланування, дав правильну оцінку твердженням ОСОБА_3 з приводу того, що здійснення реконструкції квартири шляхом самочинного її переобладнання в даному випадку дає можливість часткового задоволення позову ОСОБА_2 та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя без зазначення конкретної площі даної квартири із визнанням права власності на ідеальні частки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції в зазначеній частині, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Далі, місцевий суд встановивши, що ОСОБА_2 не є стороною договору купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen Tiguan» 2010 та не є співвласником даного автомобіля, доказів того, що спірний автомобіль був придбаний за її кошти з чоловіком, зокрема кошти, які були виручені за продаж «SKODA OKTAVIA TOUR 18J», прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та довідки-рахунку, про переведення прав покупця на ОСОБА_4, про скасування свідоцтва від 11.02.2011 року про державну реєстрацію автомобіля VW Tiguan Тгасk&FіеІd 2.0ТDІ, 2010 року випуску д. н. ВІ 2727АІ, про визнання права власності на 1/2 частину спірного автомобіля.

Вказаний висновок місцевий суд обґрунтував в мотивувальній частині рішення з посиланням на докази, досліджені в ході розгляду справи, як у їх сукупності, та і окремо кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду у цій частині, ОСОБА_2 не наводить переконливих доказів, які б свідчили про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та невірне вирішення спору в цій частині.

Попри це, вказуючи на те, що ОСОБА_4 не надано жодного належного і допустимого доказу існування у неї коштів в сумі 296 450 грн. та використання їх на придбання вказаного автомобіля, апелянтом ОСОБА_2 не враховано того, що обов'язок з доведення відсутності таких обставин в силу ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, покладається на неї як позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін.

Вирішуючи питання в частині вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 коштів в сумі 47 269 грн. 50 коп., які були інвестовані у зареєстроване 14.12.2012 Шишацькою районною державною адміністрацією Товариство з обмеженою відповідальністю «Шишацьке інкубаторно-птахівниче підприємство», суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, обґрунтовуючи відмову тим, що оскільки ОСОБА_2 під час нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу частки в статутному капіталі, надавала свою письмову згоду, то у неї не виникло право на стягнення частки вартості здійсненого вкладу.

Пунктом 28 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року, судам розяснено, що статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 р. N 1576-XII "Про господарські товариства" встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-61цс13 у постанові від 03.07.2013.

З огляду на викладене та враховуючи те, що укладення договорів купівлі-продажу часток у статутному фонді ТОВ «Шишацьке інкубаторно-птахівниче підприємство» відбулося з дотриманням цивільного закону, то відсутні правові підстави для стягнення компенсації вартості його частки, оскільки в даному випадку кошти в момент внесення їх до статутного капіталу господарського товариства втратили ознаки обєкта права спільної сумісної власності подружжя.

В свою чергу, ОСОБА_2 в силу ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК України має право на поділ одержаних доходів ОСОБА_3 від вкладу до статутного фонду господарського товариства.

Однак така вимога ОСОБА_2 не заявлялася.

Виходячи з вище викладеного, колегія суддів вважає що обставини викладені в апеляційних скаргах сторін були предметом розгляду суду першої інстанції та їм дана належна оцінка. Нових доказів які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційні скарги не містить.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_6 /підпис/ ОСОБА_7

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області ______________ ОСОБА_1