Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» про стягнення заборгованості по орендній платі за договором оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_4, звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка 7,69 га, розташована в межах території Новопавлівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області. 25 вересня 2010 року між ОСОБА_6 та сільськогосподарським товариствим з обмеженою відповідальністю «Світоч» (далі - СТОВ «Світоч») укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки строком на 5 років для вирощування сільськогосподарських культур. Умовами договору було обумовлено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі - не менше 5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на день укладення договору становила 3 200 грн., яка вноситься готівкою. Передбачено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції, В період з 2012 року по 2015 рік відповідач сплачував орендну плату частково, без застосування коефіцієнта 1,756 до нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1185 від 31 жовтня 2011 року «Про внесення змін до «Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів», у зв'язку з чим виникла заборгованість по орендній платі (з урахуванням індексу споживчих цін (інфляції) до нормативної грошової оцінки землі та суми пені) в загальному розмірі 64 396,93 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_6 просила стягнути зі СТОВ «Світоч» на її користь заборгованість по орендній платі у розмірі 31 904,93 грн.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 жовтня 2004 року належить земельна ділянка, загальною площею 7,69 га, у тому числі: 3,09 га - рілля, 2,93 га - пасовище, 1,67 га - зрошення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Новопавлівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області.

25 вересня 2010 року позивач уклала з відповідачем договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 5 років для вирощування сільськогосподарських культур, який 02 грудня 2010 року за зареєстрований у Баштанському районному відділі Миколаївської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що внесено відповідний запис до Державного реєстру земель.

Пунктом 5 вищевказаного договору оренди землі передбачено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації грошової оцінки земель становить 65 148,96 грн.

Згідно пунктів 9, 10 даного договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: грошова - 5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на день укладання договору становить 3 200 грн., спосіб внесення готівкою. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Пункт 13 договору оренди передбачає, що розмір орендної плати переглядається щорічно у разі зміни розміру земельного податку, у тому числі внаслідок інфляції, погіршання стану орендованої ділянки не з вини орендарів та інших випадках, передбачених законом.

Судом також встановлено, що договором не передбачено, покладення обов'язку на відповідача самостійно в односторонньому порядку переглянути розмір орендної плати і встановити її виходячи з грошової оцінки земельної ділянки збільшеної на коефіцієнт 1,756.

За період з 2011 року по 2013 рік ОСОБА_6 орендна плата відповідачем була нарахована у розмірі 3 200 грн. за кожен рік, тобто в розмірі, визначеному в п. 9 договору оренди, в 2014 році - в розмірі 3 500 грн., а в 2015 році - в розмірі 4 900 грн. Вказана орендна плата (за відрахуванням податку) щорічно, у передбачений договором строк сплачувалась відповідачем позивачу, яка не заперечувала.

За змістом статей 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що орендна плата за договором оренди відповідачем сплачена своєчасно - до 31 грудня кожного року, в розмірі, який визначено умовами договору, з урахуванням індексу інфляції. Разом з тим, сторонами досягнуто домовленості щодо орендної плати, виходячи з грошової оцінки землі, яка зазначена у договорі, тому відповідач правомірно при обчисленні розміру орендної плати виходив з даної грошової оцінки землі, що не суперечить Закону України «Про плату за землю».

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд навів вичерпні висновки щодо доводів апеляційної скарги, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К.Гримич