Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», посилаючись на те, що умови, укладеного 27 жовтня 2006 року між сторонами кредитного договору, є несправедливими та дискримінаційними для нього, містять розширений перелік випадків коли банк може достроково вимагати повернення кредиту, надає право банку в односторонньому порядку змінити та розірвати договір. Позивач вважала, що такі умови суперечать принципу совісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та погіршення становища споживача.

Ураховуючи наведене та керуючись, зокрема, положеннями ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати кредитний договір від 27 жовтня 2006 року, укладений між нею та банком недійсним з моменту його укладення та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме односторонню реституцію: зобов'язати банк повернути ОСОБА_4 сплачені по наведеному вище кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 6 жовтня

2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції визнано неподаною та повернуто заявнику.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Визнаючи неподаною та повертаючи ОСОБА_3 апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що остання, у наданий їй судом строк, не усунула недоліки апеляційної скарги, а саме не сплатила судовий збір.

Проте такий висновок апеляційного суду не ґрунтується на процесуальному законі.

Відповідно до ч. 2 ст. 297 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими ст. 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення ст. 121 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 6 жовтня 2016 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

ОСОБА_3 оскаржила рішення місцевого суду в апеляційному порядку.

Апеляційний суд дійшов висновку, що подана ОСОБА_3 апеляційна скарга підлягає оплаті судовим збором, про що 1 грудня 2016 року постановив ухвалу.

Мотивуючи оскаржувану ухвалу про визнання апеляційної скарги неподаною та повертаючи її заявнику, апеляційний суд зазначав, що клопотання ОСОБА_3 про звільнення від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути задоволено, оскільки питання звільнення від сплати судового збору врегульовано ст. 82 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

Обґрунтовуючи клопотання про звільнення від сплати судового збору посилання на наведені норми відсутнє.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

У п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, тому при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ст. 22 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів».

При цьому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходить з того, що судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року №6-185цс17 висловлена правова позиція про те, що споживач звільняється від сплати судового збору лише при поданні позовної заяви і має сплатити судовий збір за подання до суду, зокрема апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права є обов'язковим для суду. Проте суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відступаючи від вказаної правової позиції Верховного Суду України, враховує те, що Закон України «Про судовий збір», зі змінами, внесеними Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» безпосередньо не зазначає споживачів, як осіб, які звільнені від сплати судового збору (ст. 5 Закону).

Проте, системний і комплексний аналіз зазначеного Закону України і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у встановленому у вказаній нормі (ст. 5 Закону України «Про судовий збір») переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

При цьому за основу приймається те, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Разом з тим порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права

(ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 1 ЦПК України).

Покладаючи на позивача обов'язок зі сплати судового збору та залишаючи без руху з цих підстав апеляційну скаргу, апеляційний суд зазначеного до уваги не взяв, тому висновок апеляційного суду про те, подана ОСОБА_3 апеляційна скарга підлягає оплаті судовим збором є помилковим.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.

Ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Кафідова І.М. Фаловська