АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2583/17Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/789/829/17 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретарі - Танцюра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі - ПАТ КБ ПриватБанк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 180 818,04 гривень.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2017 року вказану позовну заяву залишено без руху з підстав невідповідності її вимогам ст. 119 ЦПК України, оскільки позивачем не конкретизовано мотивувальну частину позовної заяви, не чітко викладені обставини на обґрунтування своїх вимог та не зазначено доказів, на підтвердження викладеного. Зокрема, не зазначено, з якого часу (календарної дати) виникла заборгованість за вказаним кредитним договором та з якої суми заборгованості проведено її розрахунок, а також не вказано чи проводилася і як саме, виплата цього кредиту відповідачем, скільки і в який період ним було сплачено коштів в рахунок погашення кредитного боргу, коли було здійснено останній платіж. А також долучені позивачем додатки (у тому числі копія кредитного договору, розрахунок заборгованості) виготовлені неякісно, що унеможливлює їх прочитання.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 березня 2017 року позовну заяву ПАТ КБ ПриватБанк визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з даною ухвалою, ПАТ КБ ПриватБанк подало апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність, порушення норм процесуального і матеріального права. Просить скасувати ухвалу та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження по справі. Вказує, що суд безпідставно повернув позовну заяву у зв'язку з неусуненням недоліків, тим самим позбавивши позивача на судовий захист своїх законних прав та інтересів. Наголошує, що позивачем своєчасно були усунуті недоліки позовної заяви, однак, суд незаконно та необґрунтовано постановив ухвалу про повернення позовної заяви. Особа, яка подала апеляційну скаргу, вважає, що вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху суперечать нормам ЦПК України, адже встановлення обставин справи, витребування (надання) додаткових доказів має відбуватися в ході судового розгляду, після відкриття провадження. Зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, адже жодна з обставин, передбачених ст.121 ЦПК України, не є наявною.

Сторони, будучи належно повідомленими про розгляд справи апеляційним судом, у судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомили. Колегія суддів вважає, що розгляд справи слід проводити у відсутності осіб, які беруть участь у справі, та, у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України, не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги, зазначені в ухвалі про усунення недоліків від 01 березня 2017 року, позивачем не виконані та недоліки позовної заяви не усунуті, а уточнена позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права доступу до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, на виконання ухвали суду першої інстанції від 01 березня 2017 року, направив до суду заяву (у відповідь на ухвалу про залишення позовної заяви без руху), позовну заяву (у новій редакції) та додатки у вигляді розрахунку заборгованості і копії кредитного договору (а.с.26-34), однак суд, в порушення норм ст.121 ЦПК України, постановляє ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повертає її, обґрунтовуючи тим, що позивач недоліків позовної заяви не усунув.

Відповідно до вимог ч.1 ст.121 ЦПК України, суддя, встановивши що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів від дня отримання позивачем ухвали.

У ст.119 ЦПК установлені вимоги щодо форми та змісту позовної заяви. Так, у ч. 2 цієї статті зазначено, що позовна заява має містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також: ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання або місцезнаходження, поштовий індекс, номер засобів зв'язку, якщо такий відомий; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

За змістом зазначеної норми позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Сама по собі відсутність у позовній заяві чи додатках до неї доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною.

Крім того, колегія суддів вважає, що позовна заява не може бути визнана неподаною та повернута позивачу за мотивами незазначення доказів, оскільки право осіб, які беруть участь у справі, надавати докази безпосередньо в судовому засіданні передбачено ст. 27 ЦПК України.

Також посилання суду на те, що долучені позивачем додатки виготовлені неякісно, що унеможливлює їх читабельність, апеляційний суд оцінює критично, з огляду на їх необґрунтованість і формальний характер.

Суд першої інстанції не звернув уваги і на роз'яснення, викладені у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", згідно яких подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Сама по собі необґрунтованість заявлених вимог та відсутність у заяві доказів на підтвердження зазначеного в заяві не перешкоджає розгляду справи, а може бути підставою для відмови у задоволенні заяви, а не для визнання заяви неподаною.

Так, як відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони по справі можуть надати докази суду під час попереднього судового засідання у справі, а якщо воно не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Враховуючи викладене, висновки суду про наявність підстав вважати позовну заяву неподаною і поверненню позивачу не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків.

Так, у справі Delcourt проти Бельгії Європейський суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet проти Франції Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Вирішуючи питання про повернення заяви, суд першої інстанції послався на недоліки, які є формальними та не можуть бути підставою для обмеження, передбаченого Конституцією України права на звернення до суду.

Згідно п.4 ст.311 ЦПК України однією з підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, така ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 березня 2017 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2