УХВАЛА

іменем україни

7 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом посилаючись на те, що вона є колишньою дружиною відповідача, у спірній квартирі вона зареєстрована та проживала з 1 квітня 2008 року, де також був зареєстрований та проживав з дня народження їхній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу 26 жовтня 2010 року відповідач перестав утримувати дитину та почав створювати у квартирі умови, які ускладнювали спільне проживання: палив у приміщенні, завів собаку, хоча йому було відомо про наявність у дитини алергії, без її згоди оселив у квартиру жінку, яка в подальшому перевезла туди свої речі та свою дитину.

11 грудня 2011 року ОСОБА_4 змінив замки у квартирі, чим фактично вигнав її вагітну на вулицю з трирічною дитиною на руках без речей і документів.

Рішення суду про її з дитиною вселення за адресою реєстрації відповідач не виконує, не допускає її з дітьми до зазначеної квартири, чим порушує їхні права на житло.

Вимоги державного виконавця відповідач не виконує, через що на нього накладалися штрафи. ОСОБА_4 викликався на засідання служби у справах дітей, існує також кримінальне провадження з приводу невиконання судового рішення.

Позивачка зазначала, що за таких умов спільне проживання з відповідачем у одній квартирі є неможливим.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3, посилаючись на положення ст. 116 ЖК Української РСР, просила виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Попереджено ОСОБА_4 про недопущення порушення правил співжиття у квартирі АДРЕСА_1 відносно зареєстрованих у даній квартирі осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних доказів про систематичність порушення правил співжиття з боку відповідачки, які роблять неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач в своїй позовній заяві не пред'являла вимог щодо попередження відповідача про недопущення порушення правил співжиття, а тому ухвалюючи рішення про попередження ОСОБА_4 про недопущення порушення правил співжиття у спірній квартирі відносно зареєстрованих у даній квартирі осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції у порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що 22 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований 18 січня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, було розірвано відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, загальною площею 46,04 кв. м, не приватизована.

Відповідно до довідки від 25 лютого 2015 року № 430, виданої ЖРЕО № 401, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 з 2008 року, ОСОБА_5 з 2008 року (син), ОСОБА_6 з 2012 року (дочка) та ОСОБА_4 з 1987 року.

Також установлено, що між сторонами існував спір щодо користування спірною квартирою, оскільки відповідач після розлучення з позивачем намагався створити другу родину.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2012 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про примусове виселення, зобов'язання не чинити перешкоди у проживанні, вселення, відшкодування моральних збитків задоволено частково.

Виселено із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 та неповнолітньому сину ОСОБА_5 у проживанні в зазначеній квартирі та вселено останніх у спірну квартиру.

5 вересня 2014 року до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшло подання ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві про те, що ОСОБА_4 не виконує рішення суду від 20 березня 2012 року. У зв'язку з невиконанням рішення суду про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 з неповнолітнім сином у проживанні у спірній квартирі державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві направлялося подання до Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 3 вересня 2014 про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбачено ст. 382 КК України.

Звертаючись до суду з позовом на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, ОСОБА_3 вказувала, що рішення суду про її з дитиною вселення за адресою реєстрації відповідач не виконує, не допускає її з дітьми до спірної квартири, чим порушує їхні права на житло.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Суд апеляційної інстанції наведене врахував та дійшов правильного висновку про те, що підстави для виселення відповідача відсутні, оскільки позивачем не доведено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших спільне проживання в одній квартирі, що до відповідача застосовувались будь-які заходи запобігання чи громадського впливу.

Також судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що позивач у позові не пред'являла вимогу щодо попередження відповідача про недопущення порушення правил співжиття, а тому ухвалюючи рішення про попередження ОСОБА_4 про недопущення порушення правил співжиття у квартирі АДРЕСА_1 відносно зареєстрованих у даній квартирі осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції у порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик