У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 7 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у 1996 році вони почали проживати у житловому будинку АДРЕСА_1. Власниками цього будинку є ОСОБА_4 та її дочка - ОСОБА_5 У період 1996-2015 років було здійснено добудову житлових та господарських споруд, які є об'єктами самочинного будівництва, проведено капітальний ремонт стелі, стін, підлоги, внаслідок чого збільшилась вартість будинку. Також за час перебування у шлюбі ними накопичено значну суму грошових коштів, які зберігалися в сейфі за місцем їхнього проживання, ключі від сейфу знаходилися у ОСОБА_4 20 серпня 2015 року його дружина поїхала з будинку і в той день було виявлено, що в сейфі відсутні грошові кошти, а саме: 33 тис. доларів США та 400 тис. грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати за ним право власності на 1/3 частку будинку та земельної ділянки площею 0,25 га; стягнути з ОСОБА_4 на його користь компенсацію вартості самочинно побудованих будівель у розмірі 113 365 грн 67коп.

Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 29 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 29 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості самочинно побудованих будівель за указаною адресою у розмірі 113 365 грн 67 коп.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 7 грудня 2016 року ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 29 вересня 2016 року скасовано, справу в частині позовних вимог ОСОБА_4 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 7 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості самочинно побудованих будівель за указаною адресою у розмірі 85 024 грн. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. При цьому деякі будівлі в складі житлового будинку, побудовані самочинно, тому позивач має право на компенсацію 1/3 частини вартості самочинного будівництва.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив із того, що вартість належної ОСОБА_4 1/2 частки будинку до шлюбу з ОСОБА_3 істотно збільшилася за час шлюбу у своїй цінності внаслідок трудових та грошових затрат обох з подружжя, тому це майно є їх спільною сумісною власністю й відповідно до положень ст. 22 КпШС України та ст. 63 СК України позивач набув право власності у спірному житловому будинку на 1/4 його частку. Разом з тим, оскільки ОСОБА_3 має право на 1/4 частку житлового будинку, то й право на земельну ділянку, що була приватизована ОСОБА_4 за час шлюбу, він має відповідно у розмірі 1/4 частки та компенсацію вартості самочинного будівництва у розмірі 85 024 грн.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішенняапеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 вересня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу вони почали проживати у житловому будинку АДРЕСА_1. Власниками цього будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1994 року є ОСОБА_4 та її дочка - ОСОБА_5

Спірний житловийбудинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га, яка перебуває у власності ОСОБА_4 на підставі державного акта проправо власності на землю від 15 лютого 2010 року.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 11 березня 2016 рокувстановлено перелік будівельних робіт, які були проведені в період подружнього проживання сторін з 1996 року до2015 року, визначено ринкову вартість проведення будівельних робіт за вказаний період, без урахування вартості самочинного будівництва та встановлено збільшення ринкової вартості будинку в результаті проведених будівельних робіт у відсотковому відношенні на 109 %.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми права майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Частиною 1 ст. 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містить ст. 62 СК України.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, а не автоматично порівну, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-606цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Проте апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не з'ясував, чи будівельні роботи та поліпшення спірного житлового будинку проводились за спільні грошові кошти подружжя, чи приймав позивач особистими коштами участь у будівництві, який розмір фактичного внеску, а формально виходив із презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке збільшилося у вартості за час шлюбу та рівності часток кожного із подружжя у такому майні.

Таким чином, апеляційний суд упорушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не з'ясував належним чином всіх фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам і доводам сторін, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнитичастково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 7 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик