АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2137/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 20 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

відповідача ОСОБА_8

представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 січня 2006 року між ним та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: с. Гельмязів, вул. Першотравнева, 83, Золотоніського району Черкаської області. Письмова форма та нотаріальне посвідчення зазначеного договору купівлі-продажу не були дотримані.

Позивач стверджує, що він, як покупець, передав відповідачеві кошти в сумі 3 000 грн., а останній прийняв гроші, віддав ключі від будинку, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

У звязку з чим ОСОБА_6 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами №83 по вул. Першотравневій в с. Гельмязів та земельної ділянки площею 0,1281 га., який укладено 20.01.2006 року.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами згідно ст. ст. 210, 640 ЦК України не є укладеним, так як його форма не відповідає вимогам статті 220 ЦК України та не пройшов державної реєстрації, а позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_8 на підставі договору довічного утримання від 05.07.1994 року являється власником житлового будинку за адресою вул. Першотравнева, 83 в с. Гельмязів, Золотоніського району Черкаської області та відповідно до державного акту серії ЧР 5-7-137 від 14.07.1997 року власником земельної ділянки площею 0,13 га за тією ж адресою.

ОСОБА_6 звертаючись до суду з вимогою про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки стверджує, що між сторонами в січні 2006 року було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, відповідно до якого він передав ОСОБА_8І грошові кошти в сумі три тисячі гривень, а ОСОБА_8 відповідно передав йому ключі від будинку та наявні в нього документи на будинок та земельну ділянку. В послідуючому ОСОБА_8 ухилився від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 220 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

А тому враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки між сторонами не було укладено договору купівлі продажу жилого будинку та земельної ділянки, а було укладено договір купівлі-продажу будівельних матеріалів. Так, в матеріалах справи міститься розписка, з якої вбачається, що ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_6 2000 грн. за кирпич, а не купівлю будинку та земельної ділянки.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі про те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються лише на припущеннях. Також апелянтом не доведено факту безповоротного ухилення ОСОБА_8 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Іншу доводи апеляційного скарги також перевірені судом апеляційної інстанції та визнані безпідставними.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2017 року відхилити, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :