Номер провадження: 22-ц/785/3444/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та стягнення боргу за договором вкладу, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, просила стягнути з відповідача на її користь борг за договором вкладу у сумі 170547,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 4620962,66 гривень, обґрунтовуючи позов тим, що 25.05.2010 року між нею та банком укладено договір №SAMDN22440 Вклад «Депозит VIP», на підставі якого вона передала, а банк прийняв грошові кошти в розмірі 150000 доларів США строком на 12 місяців до 25.05.2011 року включно, та зобовязався сплачувати відсотки за вкладом в розмірі 11% річних.

Зазначений договір був неодноразово подовжений, проте, з березня 2014 року банк припинив виплачувати відсотки за користування вкладом та заблокував її рахунок. 16.02.2016 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про дострокове розірвання договору вкладу, внаслідок чого договір є розірваним з 23.02.2016 року. Суми депозиту та проценти за користування її коштами банк не повернув, що стало підставою її звернення до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором вкладу №SAMDN22440 від 28.05.2010 року в сумі 170547,94 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення 27,26 гривень за 1,0 долар США еквівалентно 4649136,84 грн. та судовий збір в сумі 6890 грн.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ КБ «Приватбанк». В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 25.05.2010 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDN22440 Вклад «Депозит VIP».

На підставі зазначеного договору позивач передала, а банк прийняв грошові кошти в розмірі 150000,0 доларів США строком на 12 місяців до 25.05.2011 року включно, та зобовязався сплачувати відсотки за вкладом в розмірі 11% річних.

Згідно із п. 7 договору у випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, даний договір продовжується ще на один строк, зазначений в таблиці №1 цього договору.

Договір продовжується неодноразово без явки клієнта. При цьому обчислення нового строку вкладу рахується з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 не заявляла банку про свій намір повернути вклад, договір вкладу після його укладання був продовжений неодноразово з 29.05.2011 по 29.05.2012, з 30.05.2012 по 30.05.2013, з 31.05.2013 по 31.05.2014, з 01.06.2014 по 01.06.2015, з 02.06.2015 по 02.06.2016 року.

З березня 2014 року банк припинив виплачувати позивачу відсотки за користування вкладом та заблокував її рахунок.

Відповідно до п. 16 договору сторони мають право достроково розірвати зазначений договір у відповідності з діючим законодавством, повідомивши про це другу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору.

16.02.2016 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про дострокове розірвання Договору вкладу на третій робочий день з моменту отримання ПАТ КБ «Приватбанк» зазначеної заяви та вимогою повернути їй належні за договором вкладу кошти.

Зазначену заяву ПАТ КБ «Приватбанк» було отримано 19.02.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення цінного листа, копія якого є у матеріалах справи.

Таким чином, договір банківського вкладу у відповідності із п. 16 договору є розірваним з 23.02.2016 року.

Крім того, заявами від 16.02.2016 року, 18.03.2016 року ОСОБА_3 просила повернути належні їй за договором банківського вкладу кошти, проте, відповідач не виконав свого обовязку.

Відповідно до виписки з рахунку від 23.07.2014 року відповідач востаннє нараховував відсотки на вклад 26.03.2014 року, та розмір нарахованих та невиплачених відсотків на цю дату склав 1064,38 дол. США. Після 26.03.2014 року банк відсотки не нараховував.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01 березня 2016 року складає 170547,94 долари США, що складається з наступного: основний борг 150000 долари США; заборгованість за відсотками 20547,94 долари США.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, сума заборгованості за офіційним курсом НБУ (27,26 гривень за 1,0 долар США) на день ухвалення рішення складає еквівалент 4649136,84 гривень.

Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобовязаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Так, згідно п.16 договору у разі його розірвання за ініціативою клієнта до спливу строку договору банк зобовязався повернути позивачу суму вкладу, а також відсотки.

Отже, сторони договору передбачили порядок повернення суми вкладу у разі його розірвання до спливу строку дії договору, однак відповідач не виконав свого обовязку з повернення коштів.

Щодо неможливості банком виконати свої зобовязання внаслідок анексії Криму банк посилається на постанову Правління НБУ від 06.05.2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», згідно із якою банкам України заборонено відкривати відокремлені підрозділи на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя.

Банкам, у перелік яких входить і ПАТ «Приватбанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Разом з тим, припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном.

Отже, Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем.

Саме таких правових висновків дійшов ВССУ у своїх рішеннях від 14 вересня 2016 року по справі №201/13089/14ц, від 19 жовтня 2016 року по справі №757/10600/15-ц.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_4