Справа №461/2607/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року Галицький районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.

секретар Мисько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівські області, Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі міста Львова Львівської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівські області, Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі міста Львова Львівської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову покликається на те, що рішеннями, діями та бездіяльністю державного виконавця Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львів ОСОБА_2, що в подальшому були визнані судом протиправними та скасовані, їй завдано майнової та моральної шкоди. Зокрема, внаслідок протиправних рішень та дій державного виконавця, понесла витрати у розмірі 1 015,50 грн., з яких: 720,00 грн. - послуги за зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику; 136,00 грн. - штраф; 13,60 грн. - виконавчий збір; 128,90 грн. - витрати на проведення виконавчих дій; 17,00 грн. - послуги банку. Крім того, виходячи із обставин щодо заподіяння протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю державного виконавця Галицького ВДВС м. Львів ОСОБА_2, в межах виконавчого провадження № 52111114, їй завдано моральної шкоди, яку остання оцінює у розмірі 10 000,00 грн. Розмір моральної шкоди обґрунтувала тим, що незаконне рішення державного виконавця, протиправна бездіяльність вплинули на її нормальні життєві звязки, була вимушена направляти власні зусилля, витрачати власні кошті та час на поновлення свого порушеного права. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути вказані кошти саме з Держави.

В судовому засіданні, представник позивача ОСОБА_3, підтримав вимоги позову, давши аналогічні пояснення, просить позов задовольнити.

У судовому засідання представник відповідача заперечив проти вимог позивача, та пояснив, що вимоги позову є необґрунтованими, безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення, оскільки державним виконавцем на момент вчинення виконавчих дій з примусового виконання вчиняв усі виконавчі дії виключно в межах Закону України «Про виконавче провадження». Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку учасників судового засідання, зясувавши дійсні обставини справи, перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, вважає, що у позов слід задовольнити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими /ст.ст. 57-59 ЦПК України/.

Судом встановлено, що сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» / п. 28 постанови / , при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005р. у справі №32/421.

З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2016 року державний виконавець Галицького ВДВС м. Львів ОСОБА_2 прийняла постанову про стягнення на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради суми штрафу у розмірі 136,00 грн. за постановою Адміністративної комісії Галицької РА ЛМР N2 140 від 21 липня 2016 року.

19 вересня 2016 року державний виконавець в межах даного виконавчого провадження прийняв постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно змісту даної постанови державний виконавець з метою забезпечення виконання виконавчого документа наклав арешт на все майно боржника та оголосив заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення: 136,00 грн.

04 жовтня 2016 року державний виконавець виніс постанову про розшук майна боржника. Згідно змісту даної постанови державний виконавець оголосив розшук раніше арештованого транспортного засобу, а саме: автомобіля марки ГАЗ 3110 2445; 1999 р.в.; колір білий; № двигуна 40200МХ0072908; № кузова Х0254966; д.н.: ВС 7961 ЕІ, що належить ОСОБА_1І, на праві приватної власності. Також даною постановою було вирішено затримати вказаний транспортний засіб, вилучити державні номерні знаки, технічний паспорт та ключі. Цього ж дня начальник Галицького ВДВС м. Львів ОСОБА_4 надіслав до відділу превентивної діяльності Головного управління національної поліції у Львівській області копію даної постанови для її виконання.

У відповідності до витягу із системи «РУБІЖ» належний ОСОБА_1І, транспортний засіб д.н.з. НОМЕР_1 було оголошено в розшук 18 жовтня 2016 року за постановою державного виконавця Галицького ВДВС м. Львів ОСОБА_2 від 04 жовтня 2016 року в межах виконавчого провадження № 52111114.

26 жовтня 2016 року інспектор взводу N2 1 роти № 3 батальйону № 4 Управління патрульної поліції м. Львова лейтенант поліції ОСОБА_5 здійснив огляд та тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Конюшини, 13, що зафіксовано актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 26 жовтня 2016 року.

Поряд із цим, постановою Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року, що набрала законної сили, визнано дії державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження № 52111114 протиправними; визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львів ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження № 52111114 від 05.09.2016р.; визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львів ОСОБА_2 про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.09.2016р.; визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львів ОСОБА_2 про розшук майна боржника від 04.10.2016р.

Згідно статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із ст.22 вказаного Кодексу особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі та майну громадянину, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

В обґрунтування вимог про стягнення матеріальної шкоди, позивач зазначав, що сплативши за послуги зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці) та виконавши постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій понесла майнові витрати у розмірі: 1 015,50 грн., з яких: 720,00 грн. - послуги зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці); 136,00 грн. - штраф; 13,60 грн. - виконавчий збір; 128,90 грн. - витрати на проведення виконавчих дій; 17,00 грн. - послуги банку.

Перевіряючи вказані доводи позивача судом встановлено, що здійснення вказаних платежів підтверджується квитанціями № 32 та № 154 від 27 жовтня 2016 року, а також постановою державного виконавця від 31 жовтня 2016 року про закінчення виконавчого провадження, згідно висновків якої, боржник сплатив у повному обсязі суму заборгованості, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Разом із цим позивач понесла додаткові витрати, пов'язані із здійсненням даних платежів на користь Галицького ВДВС м. Львів, що полягають в оплаті послуг банку у розмірі 10,00 грн. та 07,00 грн..

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Згідно з п.3 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках, встановлених законом.

За змістом ст.ст.1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи осіб.

Суд, при визначенні підстав для стягнення моральної шкоди виходить з того, що згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. №24-152/0/4-13 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі" факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржував дії державного виконавця щодо винесення ним постанов про відкриття виконавчого провадження; про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження; про розшук майна боржника, і саме це було предметом дослідження в Галицькому районному суді м. Львова.

Отже, оскільки дії державного виконавця, пов'язані з винесенням вказаних постанов були визнанні судом неправомірними, суд приходить до переконання, що позивач дійсно був позбавлений права власності на належне йому майно через встановлені судом обставини, а тому у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Обґрунтовуючи розмір позовних вимог в цій частині, представник позивача як в позовній заяві, так і в судовому засіданні зазначив, що моральна шкода полягає в приниженні честі та гідності, особистої репутації та авторитету позивача серед оточення, приниженні її самооцінки та положення у суспільстві, позбавлення права на захист в межах виконавчого провадження, обмеження та в подальшому позбавлення у здійсненні права власності щодо належного їй майна, погіршення фінансового становища через додаткові витрати, а також пригніченні, подавленні та загальному погіршенні самопочуття, спричинення додаткових хвилювань та стресів та створення умов за яких ОСОБА_1 була змушена вживати додаткових ресурсів та зусиль для підтримання звичного режиму життя.

Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому слід застосовувати практику Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструменту функціонування Конвенції, що є частиною національного законодавства.

Відповідно до матеріалів справи «Бурдов проти Росії»/ Розгляд по суті і справедлива сатисфакція/, Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими лише завдяки визнанню судом наявності порушення, заявник зазнав певної моральної шкоди. Однак зазначена у вимозі конкретна сума є надмірною. Керуючись при визначенні суми компенсації принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції, суд зменшив суму моральної шкоди.

Проаналізувавши наведене, зважаючи на обставини, що призвели до вирішення спору в судовому порядку, а також враховуючи те, що позивач протягом тривалого часу зазнавав душевних страждань у зв`язку з незаконним накладанням арешту на належне їй майно, необхідністю доводити порушення своїх прав в судовому порядку шляхом оскарження неправомірних дій державного виконавця, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди є обґрунтованим та справедливим в сумі 1 000,00 грн.

Стягуючи суми матеріальної та моральної шкоди з Державної казначейської служби України, суд враховує, що механізм виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (бюджетних установ) визначається Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою КМУ від 3 серпня 2011 року № 845, у редакції постанови КМУ № 45 від 30 січня 2013 р.(далі - Порядок).

Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до пунктів 36-38 Порядку № 845 виконання зазначених судових рішень здійснюється Казначейством України. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок за бюджетною програмою.

Судом також враховано позицію Конституційного суду України, який у своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001 вказав, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Таким чином, з урахуванням наведених норм права, відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівські області, шляхом безспірного списання коштів з рахунку Управління Державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області, на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) майнову шкоду у розмірі: 1015,50 грн.

Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівські області, шляхом безспірного списання коштів з рахунку Управління Державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області, на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) моральну шкоду у розмірі: 1 000,00 грн.

Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівські області на користь держави 1600.00 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.Р.Волоско.