Справа № 130/2134/16-ц Провадження № 22-ц/772/2314/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

03 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжна Вієнна ОСОБА_4"

на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна", Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжна Вієнна ОСОБА_4" про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

встановила:

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 липня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Страхова компанія "Універсальна" на користь ОСОБА_5 страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, за період з 1 вересня 2013 року по 13 вересня 2016 року: витрати на лікування, витрати на постійний сторонній догляд та витрати на побутове обслуговування - всього в сумі 18228 грн., а також 5000 грн. моральної шкоди, а всього 23228 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна ОСОБА_4" на користь ОСОБА_5 страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, за період з 1 вересня 2013 року по 13 вересня 2016 року : витрати на лікування, витрати на постійний сторонній догляд та витрати на побутове обслуговування - всього в сумі 59520 грн., 5000 грн. моральної шкоди, а всього 64520 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 відшкодування витрат на постійний сторонній догляд та витрат на побутове обслуговування в сумі 1087 (одна тисяча вісімдесят сім) грн. 50 коп. щомісячно, починаючи з 13 вересня 2016 року довічно, а також 20000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про стягнення з ПАТ "Страхова компанія "Універсальна", ОСОБА_6 "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна ОСОБА_4" та ОСОБА_3 на користь держави судового збору.

Не погодившись із рішенням відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна ОСОБА_4" подали апеляційні скарги.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає частковому скасуванню в частині стягнення з нього витрат на постійний сторонній догляд та витрат на побутове обслуговування, а також моральної шкоди, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до нього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна ОСОБА_4" посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення в частині стягнення моральної шкоди, стягнувши з даної страхової компанії моральну шкоду в сумі 2550 грн. (а не 5000 грн.). Просили розглядати справу у відсутність представника.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, а також додаткових поясненнях, і просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_8 проти вимог апеляційних скарг заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не зявилися, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 «УСК «Княжа Вієнна ОСОБА_4»з наступних підстав.

Згідно статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 21.08.2013 року з вини водія ОСОБА_3 позивач отримала тяжкі тілесні ушкодження, в результаті чого за висновком медико-соціальної експертної комісії від 18.11.2013 року її визнано інвалідом першої Б групи загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату безстроково, у довідці до акту огляду МСЕК вказано, що вона потребує сторонньої допомоги.

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року, який набрав законної сили 13 травня 2014 року, ОСОБА_3 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку терміном 3 роки не вчинить нового злочину.

Зокрема, зазначеним вироком було встановлено, що 21 серпня 2013 року о 08-45 год. ОСОБА_3, керуючи технічно справним автомобілем «Rover-416», д.н.з. 153-81ВТ, на ділянці автомобільної дороги Т 02-18 Лука-Барська Ямпіль поблизу с. Рів Жмеринського району Вінницької області порушив п.п. 14.2-в, 14.2-г ПДР України, внаслідок чого допустив зіткнення керованого ним автомобіля із автомобілем ВАЗ-2106, д.н.з. М81-18ВИ. Внаслідок зіткнення водій автомобіля ВАЗ-2106, д.н.з. М81-18ВИ ОСОБА_9 та пасажир ОСОБА_10 загинули, а пасажир автомобіля ВАЗ-2106 Маковей Г.В.06.06.1955 р.н. (а.с. 7), яка на момент зіткнення знаходилась на задньому сидінні справа, згідно з висновком експерта №168, розпочатого 27 серпня 2013 року та закінченого 17 жовтня 2013 року, отримала ушкодження у вигляді перелому кісток тазу, розриву брижі тонкої кишки з внутрішньо-черевною кровотечою, рани лівої гомілки, садна в ділянці правого ліктьового суглобу та правого кульшового суглобів, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки в момент заподіяння.

Порушення водієм ОСОБА_3 вимог п.п.14.2-в, 14-6-г ПДР України ОСОБА_3 знаходяться у прямому причинному зв'язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.

Крім того, судом у вироку зазначено, що потерпілі у даному кримінальному провадженні відсутні у звязку з тим, що особи, яким завдано матеріальну та моральну шкоду не звернулися у встановленому порядку до органу досудового розслідування із відповідними заявами та під час допиту заперечили проти визнання їх потерпілими. В ході судового розгляду вказані особи також відмовилися від визнання їх потерпілими та просили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 міру покарання, не повязану з позбавленням волі (а.с. 8-10).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Частиною 1, 3 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Постанови 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме - шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою .

Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів ч. 1-3 ст. 1195 ЦК України.

Частина 1 статті 1202 ЦК України визначає, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Отже, позивач до спливу трьох років з часу встановлення першої групи інвалідності вперше скористалася своїм правом на звернення до суду лише із позовними вимогами про відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю придбання ліків, протезування, стороннього догляду, побутового обслуговування.

Як встановлено судом, відповідачем ОСОБА_3 позивачу відшкодовано витрати на лікування, про що останньою складено розписку, а також надано нотаріально засвідчену заяву від 22 березня 2014 року про відсутність у неї до ОСОБА_3 претензій, оскільки матеріальні та моральні збитки ним відшкодовано в повній мірі (а.с. 146, 147).

Проте після цього позивач ОСОБА_5 продовжила та надалі продовжує лікування, реабілітацію, несе відповідні витрати, потребує постійного стороннього догляду та витрат на побутове обслуговування. А тому при визначенні періоду за який повинна нараховуватись матеріальна та моральна шкода судом вірно взято до уваги, що відповідачем відшкодовано шкоду на момент написання зазначеної вище розписки, тобто на день розгляду кримінальної справи апеляційним судом і при її написанні умови відшкодування шкоди наперед не були передбачені, але відповідач продовжує нести витрати, а відтак їй заподіяна шкода і після набрання чинності вироком суду 13 травня 2014 року.

Відтак кошти на відшкодування додаткових витрат підлягають стягненню із відповідачів - страхових компаній в межах лімітів відповідальності та у випадку їх недостатності та неможливості обрахування в твердій грошовій сумі, а з відповідача ОСОБА_3 лише після винесення 13.05.2014 року апеляційним судом рішення у кримінальному провадженні за фактом ДТП, яким встановлено факт відшкодування відповідачем (обвинуваченим) ОСОБА_3 позивачу (потерпілій) завданих матеріальних та моральних збитків.

Оскільки відповідно до норм ч.1 ст. 55 КК України ОСОБА_5 є фактично потерпілою від кримінального правопорушення, за яке засуджено відповідача ОСОБА_3, однак процесуальні права та обов'язки як потерпілого в кримінальному провадженні у неї не виникли через відсутність такої згоди, що, однак, не є перешкодою для звернення із вказаним позовом до суду та не може бути підставою для відмови у його задоволенні, так як самим відповідачем визнано факт відшкодування шкоди ОСОБА_5 саме як потерпілій та саме як наслідок вчиненого ним злочину.

Посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що відповідні розписка і нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5, написані нею на момент розгляду кримінальної справи судом, виключають стягнення з нього витрат в майбутньому колегія суддів не приймає, так як відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідачем не надано доказів відшкодування позивачці сум матеріальної і моральної шкоди позивачеві наперед.

Колегія суддів не погоджується також з доводами апелянта ОСОБА_3 про те, що по справі наявні підстави для застосування статті 1193 ЦК України і зменшення розміру відшкодування в звязку з грубою необережністю потерпілої, яка полягала в тому, що транспортний засіб, в якому вона перебувала, перевозив 4 особи, що не передбачено його технічною характеристикою.

Частиною 2 статті 1193 ЦК України дійсно передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, відповідно до частини 3 цієї статті вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першої статті 1195 цього Кодексу (що має місце в даному випадку), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Крім того, відповідно до пункту 21.1, на порушення якого посилається апелянт, дозволяється перевозити пасажирів у транспортного засобі, обладнаному місцями для сидіння в кількості, що передбачена технічною характеристикою так, щоб вони не заважали водієві керувати транспортних засобом і не обмежували оглядовість, відповідно до правил перевезення.

Проте відповідальність за недотримання цього правила покладається на водія, який відповідно до підпункту «в» пункту 2.3 Правил зобовязаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки.

По справі відсутні підстави вважати вказане порушення грубою необережністю з боку потерпілої ще й тому, що воно не перебуває в причинно-наслідковому звязку з наслідками, яка згідно з вироком суду настали внаслідок порушення ОСОБА_3 підпунктів «в» і «г» пункту 14.2 Правил, оскільки він як водій не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, а після обгону він зможе, не створюючи перешкоди транспортному засобу, якого він обганяє, повернутися на займану смугу.

Також не спростовують висновків суду першої інстанції й викладені в додаткових поясненнях доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що суд протиправно не зупинив провадження в даній справі до розгляду і вирішення іншої цивільної справи, в якій, зокрема, призначено судово-медичну експертизу, яка може мати значення для правильного вирішення цієї справи.

В матеріалах справи відсутнє обґрунтоване клопотання відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження в даній цивільній справі до вирішення іншої цивільної справи, а також докази наявності іншої справи з вимогами, вирішення яких може вплинути на правильне вирішення цієї справи.

Суд першої інстанції вірно врахував розяснення, дані Пленумом Верховного Суду України в п. 18, 19 Постанови від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідно до яких встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником трудових обов'язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків.

Потреба у додаткових витратах на медичну і соціальну допомогу із зазначенням їх тривалості також підтверджується висновком МСЕК, що і було зроблено ОСОБА_5 Крім того, вона звернулася з окремим позовом про відшкодування шкоди, заподіяної втратою працездатності, де має значення відсоток втрати загальної і професійної працездатності, що визначається судово-медичною експертизою. При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що розмір витрат на необхідний догляд за потерпілим установлюється залежно від характеру цього догляду (який при ушкодженні здоров'я у зв'язку з виконанням трудових обов'язків визначається МСЕК, а в інших випадках - судово-медичною експертизою) і не може бути меншим (на місяць) від: мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на спеціальний медичний догляд (масаж, уколи тощо); її половини - на постійний сторонній догляд; чверті - на побутове обслуговування (прибирання, прання білизни тощо).

Проте для інвалідів I групи висновок МСЕК чи судово-медичної експертизи про потребу в звичайному сторонньому догляді або в побутовому обслуговуванні не вимагається.

Якщо потерпілий потребує допомоги кількох видів, йому відшкодовуються витрати на кожен із них незалежно від того, ким вона здійснюється;

Відповідні розяснення ґрунтуються на положеннях Закону від 23.09.1999 року №1105-XIV«Про загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 25 Постанови від 01 березня 2013 року №14 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також розяснив, що страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону N 1961-IV.

При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії.

При вирішенні спорів про страхове відшкодування у наведених вище випадках суди повинні застосовувати положення Закону України від 23 вересня 1999 року N1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та враховувати відповідні роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (з відповідними змінами та доповненнями).

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 слід стягнути відшкодування на постійний сторонній догляд та витрати на побутове обслуговування з моменту подачі позову до суду 13.09.2016 року та до припинення права (довічно в сумі 1087,50 грн. (половина мінімальної заробітної плати станом на момент звернення на постійний сторонній догляд і її чверть на побутове обслуговування 725 грн. і 362,50 грн. відповідно) щомісячно.

За загальним правилом, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України (ч.1 ст.1167).

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 16 Постанови від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» оскільки відповідно до статті 3 Закону N 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону N 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону N 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Визначаючи розмір відшкодування суд першої інстанції вірно виходив з принципів розумності і справедливості та задовольнив позов частково.

Разом з тим, стягуючи кошти на відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_6 «АСК «Княжа Вієнна ОСОБА_4» суд припустився помилки і неправильно застосував норми матеріального права, а відповідні доводи апеляційної скарги цього відповідача заслуговують на увагу.

Договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_6 «АСК «Княжа Вієнна ОСОБА_4» 12 вересня 2012 року зі строком дії до 11 вересня 2013 року (а.с. 12).

Страхова сума (ліміт відповідальності) за ним складає 100000 грн. за шкоду, заподіяну життю і здоровю і 50000 грн. за шкоду, заподіяну майну.

На момент укладення договору пункт 9.3 статті 9 Закону України від 01.07.2004 року №1961-IV«Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» діяв у редакції, відповідно до якої обовязковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоровю потерпілих, становить 51000 грн. на одного потерпілого.

Згідно з пунктом 22.3 Закону потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону.

Отже відповідно до Закону станом на момент укладення договору розмір відшкодування моральної шкоди становив не більше 5 відсотків обовязкового ліміту, встановленого пунктом 9.3 статті 9 Закону, а саме 2550 грн. (51000 грн. * 5/100).

При цьому Законом чітко встановлено, що максимальний розмір відшкодування моральної школи, що підлягає стягненню зі страховика визначається виходячи з обовязкового ліміту, встановленого законом, а не договором між сторонами, чи виходячи з вимог Закону, які діяли на момент настання страхового випадку, як вважав суд першої інстанції.

Законом України від 05.07.2012 року №5090-VIпункт 9.3 статті 9 Закону викладено в новій редакції, відповідно до якої розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоровю потерпілих, становить 100000 грн. на одного потерпілого.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону №5090-VIвін набирає чинності через три місяці з дня його опублікування, крім підпунктів 13-21 пункту 2 розділу І цього Закону, які набирають чинності через шість місяців з дня опублікування цього Закону.

Проте норми цього Закону не застосовуються до договорів обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених до набрання чинності цим Законом (п. 2 Прикінцевих та перехідних положень).

Зазначене дає підстави апеляційному суду для зміни рішення в частині визначення суми моральної шкоди, що підлягає ст ягненню на користь позивача з відповідача ОСОБА_6 «УСК «Княжа Вієнна ОСОБА_4» та стягнення з неї 2550 грн. на відшкодування моральної шкоди і відповідного зменшення загальної суми відшкодування, що підлягає до стягнення з цього відповідача.

Крім того, в звязку із задоволенням вимог цього апелянта та звільненням позивача від оплати судових витрат згідно із законом, вони відповідно до частини 2 статті 88 ЦПК України підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжна Вієнна ОСОБА_4" задовольнити повністю.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 липня 2017 року змінити в частині розміру моральної шкоди, що стягнута з ОСОБА_6 «УСК «Княжа Вієнна ОСОБА_4» із загальної суми стягнення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_4» на користь ОСОБА_5 2550 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 62070 грн.

Понесені ОСОБА_6 «УСК «Княжа Вієнна ОСОБА_4» судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 2593,92 грн. компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ ОСОБА_11
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ ОСОБА_12 /підпис/ ОСОБА_13 ОСОБА_11