Справа №487/970/17 23.10.2017 23.10.2017 23.10.2017
Справа №487/970/17 Головуючий першої інстанції Щербина С.В.
Провадження №22-ц/784/2159/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

23 жовтня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 серпня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним кредитного договору,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №352/07/02-КЕ, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди №1 від 22 травня 2007 року, банк надав позичальнику кредит у розмірі 17 000 доларів США, у вигляді кредитної лінії на споживчі потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних на строк по 20 травня 2011 року.

В подальшому, сторони неодноразово укладали додаткові угоди зі змінами до них, зокрема, змінюючи ліміт кредитної лінії, проценту ставку та кінцевий строк повернення кредиту.

При цьому, згідно укладеної 02 квітня 2008 року додаткової угоди №3 до кредитного договору №352/07/02-КЕ від 22 травня 2007 року, банк надавав позивачу другий транш у розмірі 18 000 доларів США.

Крім того, між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_2, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено іпотечний договір від 22 травня 2007 року, відповідно до якого останні передали в іпотеку банку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Однак, як на думку позивача, кредитний договір був укладений з грубим порушенням вимог законодавства з питань захисту прав споживачів, а тому як наслідок, має бути визнаний недійсним.

Так, при укладенні кредитного договору в супереч положенням Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», у кредитному договорі не зазначено, який тип процентної ставки повинен використовуватися, позивачу не було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Також, у разі надання кредиту в іноземній валюті банк зобов'язаний був під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Але, в даному випадку позивач, як споживач, належним чином про дані обставини попереджена банком не була. Дана обставина в кредитному договорі не прописана і неузгоджена сторонами.

Посилаючись на викладені обставини, уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним кредитний договір № 352/07/02-КЕ від 22 травня 2007 року укладений між нею та Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», з посиланням і на той факт, що при укладенні спірного договору банк приховав від неї, як позичальника, повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів її в оману щодо реальної процентної ставки і кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатила б вона банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 серпня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено з тих підстав, що пропущена позовна давність для звернення з вимогою до суду.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та чинному законодавству, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, посилалась на помилкове застосуванням судом позовної давності.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав, що позивач звернулась до суду з позовом зі спливом строку позовної давності, а тому позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №352/07/02-КЕ, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди №1 від 22 травня 2007 року, банк надав позичальнику кредит у розмірі 17 000 доларів США, у вигляді кредитної лінії на споживчі потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних на строк по 20 травня 2011 року (а.с.15-16,17).

В подальшому між сторонами було укладено декілька додаткових угод, а саме: додаткову угоду №2 від 20 вересня 2007 року, додаткову угоду №3 від 02 квітня 2008 року, угоду про внесення змін до додаткової угоди №3 від 02 квітня 2008 року - від 21 грудня 2009 року, додатковий договір №1 від 27 вересня 2010 року, додаткову угоду №4 від 07 грудня 2010 року, додаткову угоду №5 від 12 жовтня 2011 року (а.с.19,20,21,22,23,24).

В межах відкритої кредитної лінії позичальник отримала кредитні кошти в розмірі 18 000 доларів США та 17 000 доларів США, які зобов'язалась повертати відповідно до визначеного графіку платежів, із кінцевим терміном повернення коштів 20 травня 2020 року.

При цьому, у випадку несвоєчасного або неповного повернення кредитних коштів, пунктом 4.1 кредитного договору передбачено сплату неустойки в розмірі 0.2% за кожен день прострочення.

Виконання зобов'язань позичальника за вищевказаним кредитним договором забезпечено нотаріально посвідченим іпотечним договором від 22 травня 2007 року, який укладено між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_2, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, за умовами якого останні передали в іпотеку банку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру №60, що розташована у будинку №50 по вулиці Крилова в місті Миколаєві. Договором від 20 жовтня 2011 року до зазначеного іпотечного договору внесено зміни (а.с.31-33,34).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 21 грудня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк Форум».

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 і ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк Форум» за кредитним договором від 22 травня 2007 року за №325/07/02-КЕ, з наступними змінами та додатковими угодами до цього договору за №№ 1,2,3,4,5, та договором поруки №267 від 22 травня 2007 року з наступними змінами, заборгованість у загальному розмірі 20 033, 87 доларів США, що еквівалентно 530 306 грн. 56 коп., та яка складається з : 1 665,89 доларів США, еквівалентних 44 096 грн. 94 коп., простроченої заборгованості за кредитом; 14 155,85 доларів США, еквівалентних 374 712 грн. 43 коп., поточної заборгованості за кредитом; 2 648,98 доларів США, еквівалентних 70 119 грн. 83 коп., простроченої заборгованості по процентам; 71,20 доларів США, еквівалентних 1 884 грн. 70 коп., поточної заборгованості за процентами та 1 491,95 доларів США, еквівалентних 39 492 грн. 66 коп., пені.

Звернуто стягнення ПАТ «Банк Форум» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №325/07/02-КЕ від 22 травня 2007 року, з наступними змінами та додатковими угодами до цього договору №№ 1,2,3,4,5, в загальному розмірі 20 033.87 доларів США, еквівалентних 530 306 грн. 56 коп., на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_2, загальною площею 65.9 кв.м., житловою площею 39.8 кв.м., що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_8, і ОСОБА_6, та передана ними в іпотеку на підставі договору від 22 травня 2007 року та договорів про внесення змін до нього від 02 квітня 2008 року і 12 жовтня 2011 року, укладеного між сторонами і посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9, шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, із визначенням початкової ціни в розмірі еквівалентному 40 000 доларів США, в сумі 1 058 820 грн. (а.с.64-66).

Отже, між сторонами був укладений кредитний договір з якого вбачається, що спірний договір підписаний його сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, та позивач, на момент укладення договору, не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Також слід заначити, що у розділі 1 спірного договору кредиту визначено предмет договору - кредитні кошти (п.1.1 договору).

Кредитними умовами передбачено строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення - іпотечним договором та договором поруки.

Умовами договору визначено права та обов'язки сторін (розділ 3), відповідальність сторін за порушення зобов'язань за договором та інші умови.

Тобто, у самому договорі визначено строки і суми погашення та порядок їх нарахування.

Оскільки ОСОБА_2 підписано кредитний договір та додаткові угоди до нього, то вказане свідчить про її обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, а також графік погашення кредиту з зазначенням дати і суми платежів.

З наведеного слідує, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті і таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначила.

Проаналізувавши умови спірного договору кредиту, колегія суддів дійшла висновку про те, що вони доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту, строки його повернення, проценти за користування кредитними коштами, розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту, можливість дострокового погашення кредиту, відповідальність сторін за порушення умов договору та його забезпечення, і цілком узгоджуються з Законом України «Про захист прав споживачів».

Посилання позивача на порушення кредитором положень Закону України «Про захист прав споживачів», якими обумовлено порядок та умови укладання договорів про споживчий кредит, є безпідставними, оскільки позичальником не надано доказів того, що ним перед укладенням договору та отриманням кредитних коштів не було отримано усю необхідну інформацію, яка була б достатньою для формування свідомого вибору та вільного волевиявлення при укладенні оскаржуваного правочину.

До того ж, твердження ОСОБА_2 про те, що їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі не було надано повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору спростовується змістом договору, з якого слідує, що умови кредитування відповідно до п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення кредитного договору.

За такого, посилання позивача на порушення банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, не знайшли свого підтвердження.

Колегією суддів також враховано і те, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні у відношенні до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Крім того, в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Позивач таким правом не скористалася, а тому, відповідно, погодилася зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання спірного договору.

За такого, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки позивач не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення кредитного договору.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Відповідно до Глави 19 ЦК України, під позовною давністю слід розуміти строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 ЦК України.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Як вбачається із роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, районний суд повинен був з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене, оскільки позивач не довів про своє порушене право, то в задоволенні позову слід було відмовити саме з підстав його недоведеності.

Суд першої інстанції даним обставинам не дав належної правової оцінки і відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності, а не з підстав недоведеності заявлених вимог, тому рішення суду слід змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог і вважати підставою відмови в позові - недоведеність позовних вимог.

За такого, оскільки оскаржуване рішення ухвалено судом без належного врахування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе виключити із мотивувальної частини рішення суду висновок про пропуск позивачем позовної давності, як підстави відмови у задоволені позову.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України слід змінити, а апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, з врахуванням викладеного, задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 серпня 2017 року в частині правової підстави відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним кредитного договору - змінити.

Вважати підставою відмови у задоволенні позовних вимог не сплив позовної давності, а недоведеність заявлених позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина