АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Станішевській Б.В.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №752/18347/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/9513/2017
Головуючийусудіпершоїінстанції: Ладиченко С.В.
Доповідачусудіапеляційноїінстанції: СтрижеусА.М.
Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, а саме позивач просила визнати дії Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови їй в приватизації квартири АДРЕСА_1 такою, що не відповідає закону і зобов'язати їх вчинити дії щодо приватизації квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 08 серпня 2014 року на підставі поданої нею заяви вона отримала відповідь відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до якої їй було відмовлено в прийнятті рішення щодо приватизації зазначеної квартири, оскільки згаданий будинок розташований на території історико-культурного (архітектурного) заповідника. Таку відмову позивач вважає незаконною, оскільки Законом України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» визначено перелік об'єктів, які не підлягають приватизації, і в даному переліку будинок АДРЕСА_1 не міститься. Також зазначений будинок не внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Крім того, нею була отримала відповідь Управління охорони культурної спадщини № 066/07-1594 про те, що обмежень приватизації даної квартири не існує.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач Голосіївська районна в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (т.2 а.с.136-139), а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1.(т.1 а.с.10).

Відповідно до листа Органу приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 серпня 2014 року № 085/26-295, адресованого начальнику відділу (Центру) надання адміністративних послуг Голосіївської районної у м. Києві Державної адміністрації, ОСОБА_2 відмовлено у наданні Дозволу на приватизацію квартири, оскільки будинок АДРЕСА_1 знаходиться в межах території історико-культурного(архітектурного) заповідника(т.1 а.с.15).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві», визначено, що комплекс пам'яток архітектури монастиря в межах її існуючої території Китаєва відноситься до архітектурних заповідників (пп. 1.1 додатку № 1). Підпунктом 3.4.2 пункту 3.4 цього розпорядження до зони охоронюваного ландшафту, відноситься, в тому числі, АДРЕСА_1

Статтею 1 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-ХІІ) передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 2 Закону № 2482-ХІІ, до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ст.1 Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-ІІІ), зони охорони пам'ятки (далі - зони охорони) - це встановлювані навколо пам'ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Пунктом 1.4 Державно-будівельних норм України (ДБН) Б.2.2.2.-2008 «Планування та забудова міст і функціональних територій». Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження науково-проектної документації щодо визначення меж та режимів використання зон охорони пам'яток архітектури та містобудування» (далі - ДБН Б.2.2.2-2008) передбачено що до зон охорони пам'яток архітектури та містобудування належать: охоронні зона; зона регулювання забудови; зона охоронюваного ландшафту.

Відповідно до п. 1.7 ДБН Б.2.2.2.-2008, зона охоронюваного ландшафту - природна чи переважно природна з розосередженою іншою традиційною забудовою територія за межами охоронної зони, з якою пам'ятка має активний візуальний зв'язок. Вона визначається для збереження і реабілітації природних територій та утворень, які є характерним історичним середовищем пам'ятки і відіграють важливу роль в образі населеного місця або окремому пейзажі, що містить пам'ятку.

Статтею 18 Закону № 1805-ІІІ, передбачено, що об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Пам'ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам'ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам'ятки, робіт, які майбутній власник зобов'язується провести на пам'ятці з метою утримання її в належному стані. Перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України. Пам'ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 32 Закону № 1805-ІІІ, з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару

Закон України від 23 вересня 2008 року № 574-VІ «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» та Закон України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» є спеціальними Законами України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2000 від 28.09.2000 року визнано, що положення пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22.02.1994 року відповідають Конституції України (є конституційними).

Крім того, Конституційним Судом роз'яснено, що приватизація державного фонду- це відчуження державної власності на користь громадян України, а питання щодо державної власності, в тому числі встановлення обмежень на приватизацію окремих об'єктів державного житлового фонду, зокрема, визначення правового режиму власності шляхом прийняття відповідного закону, а також затвердження переліку об'єктів права державної власності, в тому числі об'єктів державного житлового фонду, що не підлягають приватизації, уповноважена вирішувати Верховна Рада України відповідно до пункту 36 статті 85 та пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України.

Відповідно до ст.24 Конституції України під словосполученням «місце проживання» мається на увазі місце проживання громадян за територіальною ознакою (село, селище, місто чи інша адміністративно-територіальна одиниця), а не конкретне жиле приміщення (будинок, квартира, службова квартира). Тому включення Законом певних жилих приміщень до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, не може розглядатися як обмеження прав людини за кою місця проживання. Включення окремих квартир (будинків) державного житлового ну до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, зумовлюється особливістю правового статусу територій, на яких вони розташовані, або самих цих об'єктів. З огляду на це не можна розцінювати як обмеження прав і свобод людини і громадянина визначення Верховною Радою України конкретних об'єктів державного житлового фонду, які не підлягають приватизації виходячи з цільового призначення жилих приміщень та інших обставин, пов'язаних з особливістю їх правового режиму, що унеможливлюють передачу цих жилих приміщень у приватну власність. Таким чином, положення пункту 2 статті 2 Закону необхідно розглядати не як обмеження прав людини за ознакою місця проживання, а як обмеження щодо окремих об'єктів державного житлового фонду, які можуть бути передані у власність громадян України.

Оскільки, Закон України «Про охорону культурної спадщини» є діяльним Законом України у сфері регулювання відносин щодо приватизації та узгоджується з п.1.4, п.1.8 Державно-будівельних норм України (ДБН) Б.2.2.2.-2008 «Планування та забудова міст і функціональних територій», тому за наявності колізії у правовому регулюванні відносин приватизації квартир при вирішенні даної справи суд вважає, що необхідно застосовувати та враховувати норми спеціального законодавства.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки відмова Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в приватизації квартири АДРЕСА_1 є такою, що відповідає спеціальному Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини», який є спеціальним Законом України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини, оскільки позивач не здійснила дій щодо попереднього погодження приватизації у відповідному органі охорони культурної спадщини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: