Провадження № 2/234/554/17
10 травня 2017 року Краматорський міський суд Донецької області у складі:
судді Марченко Л.М.
за участю секретаря Овчарової Ю.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Краматорську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Макіїввугулля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Макіїввугулля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У судове засіданні сторони не зявилися. Позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи у його відсутності, на позові наполягав, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.2, 20). Представник відповідача в.о.генерального директора ДП «Макіїввугулля» ОСОБА_2 надав письмові заперечення на позов, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав.
З огляду на вказане на підставі ст.224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Згідно письмовим запереченням відповідача, на виконання рішення РНБО та Указу Президента України наказом Міненерговугілля України від 25.11.2014 року №841 виробничу та фінансово-господарську діяльність ДП «Макіїввугілля» було припинено, у звязку із знаходженням підприємства в зоні здійснення АТО. 18.01.2016 року після затвердження Міненерговугілля України статуту підприємства в новій редакції, було здійснено перереєстрацію ДП «Макіїввугілля» на підконтрольну українській владі територію, а саме за адресою: м.Київ, вул.Промислова, 10. З жовтня 2014 року та сьогоднішній день всі основні фонди, виробничі потужності, первинні фінансово-бухгалтерські та будь-які інші документи підприємства залишилися на непідконтрольній території, у звязку з чим у відповідача відсутня можливість спростувати або підтвердити існування заборгованості перед позивачем ОСОБА_1, факт перебування останнього у трудових відносинах з ДП «Макіїввугілля». На підставі наведеного, а також з огляду на те, що підприємства фактично не здійснює виробничої та фінансово-господарської діяльності, у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідач просить відмовити.
Суд, дослідивши позов та заперечення, надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає.
Так з копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що останнього 19.08.2013 року було прийнято на роботу до відокремленого підрозділу «Шахта імені ОСОБА_3» ДП «Макіїввугілля» гірником очисного забою 5 розряду з повним робочим днем у шахті та наказом №371 від 22.05.2015 року звільнено з роботи 20.05.2015 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.19)
Правильність, достовірність та відповідність записів у трудовій знижці сторонами до суду не оскаржена та не спростована.
Згідно копії ухвали від 01.08.2016 року, постановленої Краматорським міським судом Донецької області у цивільній справі №234/5732/16-ц, частину позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Макіївугілля», що дії в інтересах відокремленого підрозділу «Шахта імені ОСОБА_3» про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (на дату винесення рішення за його позовом) було залишено без розгляду.
Відповідно до ст.207 ч.2 ЦПК України залишення заяви без розгляду не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з вимогами в загальному порядку.
Згідно ст.57 ч.1 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що вказана заборгованість не виплачена йому до цього часу. Такі твердження відповідачем не спростовуються, однак відповідач проти позову заперечує.
З цього приводу суд зазначає наступне:
Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно ч.1 ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.
З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.
Так, ст.617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
Відповідно до ст.14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.
Відповідачем ДП «Макіїввугілля» не надано суду сертифікату про форс-мажорні обставини, у звязку з чим прості посилання відповідача на певні складнощі у звязку з АТО уваги не заслуговують.
Разом з цим суд зазначає, що для проведення розрахунку середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України необхідно мати відомості про середньоденний заробіток працівника, який помножується на кількість днів затримки розрахунку.
Суд не може узяти до уваги та вважає неналежним та недопустимим доказом надану позивачем ОСОБА_1 довідку №931 від 13.10.2016 року про середньоденний заробіток, яка видана за підписом службових осіб та з печаткою та штампом так званої «ДНР» (а.с.3).
Інших документів, з яких би вбачалися обєктивні дані про розмір середньоденного заробітку позивача, суду не надано; з наявної копії заочного рішення Краматорського міського суду від 01.08.2016 року не вбачається; клопотань про витребування таких доказів з контролюючих органів, таких як територіальні управління Пенсійного фонду України, державної податкової служби (Державної фіскальної служби України), позивачем не заявлялося.
На підставі наведеного відсутні обєктивні дані, які б дозволяли здійснити розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме: дані про середньоденний заробіток позивача, у звязку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.
Відмова за вказаних обставин не позбавляє позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, якщо останній в змозі довести заявлені ним позовні вимоги.
Відповідно до ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» судові витрати слід віднести за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 8,14,15,215,223-233 ЦПК України, ст.ст.116, 117 КЗпП України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Макіїввугулля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Краматорським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Краматорський міський суд протягом десяти днів з моменту його проголошення, а особою, яка не була присутня під час проголошення рішення суду, в той же строк з моменту отримання його копії.

Суддя Л.М.Марченко