У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Ситнк О.М.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 червня 1994 року між ними було зареєстровано шлюб, від цього шлюбу вони мають дитину. З 2001 року сторони припинили жити разом, не ведуть спільне господарство.

А тому, позивач просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 10 червня 1994 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб, зареєстрованим між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розірвано.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року заяву ОСОБА_4 про відновлення втраченого судового провадження задоволено частково.

Частково відновлено втрачене провадження у цивільній справі № 2-1180/02 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, а саме в частині рішення, ухваленого 13 травня 2002 року в зазначеній справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року скасовано, провадження у справі закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції вказував на те, що під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_3 звернувся із заявою про відмову від позовних вимог, яка відповідно до ст. 306 ЦПК України підлягає задоволенню.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов передчасно.

Установлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Шлюб розірвано.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року (а. с. 2-4).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2014 року апеляційну скаргу повернуто, матеріали № 2-1180/02 повернуто до Київського районного суду м. Одеси для вирішення питання про відновлення втраченого провадження у справі. Роз'яснено ОСОБА_4 про те, що вона має право звернутися до суду першої інстанції із заявою про відновлення втраченого провадження у справі (а. с. 15, 16).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року заяву ОСОБА_4 про відновлення втраченого судового провадження задоволено частково. Частково відновлено втрачене провадження у цивільній справі № 2-1180/02 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, а саме в частині рішення, ухваленого 13 травня 2002 року у цій справі.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року та клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вказаного рішення (а. с. 19-23).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2015 року поновлено ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року та відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2015 року справу призначено до розгляду на 31 березня 2015 року (а. с. 47).

02 березня 2015 року на адресу ОСОБА_3 направлено копію апеляційної скарги з наданням можливості надати заперечення та повідомлення про розгляд справи 31 березня 2015 року (а. с. 49).

Відповідно до зворотного повідомлення про вручення відправлення, надіслане апеляційним судом на ім'я ОСОБА_3, отримано дружиною ОСОБА_3 (а. с. 90).

Згідно із заявою, яка датована 31 березня 2015 року, ОСОБА_3 з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2002 року погоджується та у зв'язку із зайнятістю просить розглядати справу за його відсутності (а. с. 54).

Відповідно до ксерокопії паспорта ОСОБА_3 в розділі сімейний стан є штамп про реєстрацію розірвання шлюбу 19 червня 2002 року (а. с. 55-57).

31 березня 2015 року апеляційним судом оголошено перерву до 14 квітня 2015 року (а. с. 28, 59).

Повідомлення, направлене ОСОБА_3 на його адресу, про розгляд справи в апеляційному суді 14 квітня 2015 року отримано дружиною ОСОБА_3 (а. с. 62).

10 квітня 2015 року на адресу апеляційного суду надійшло дві заяви, одна з яких нотаріально посвідчена, про те, що ОСОБА_3 відмовляється від поданої ним позовної заяви про розірвання шлюбу та зазначає про те, що наслідки такої процесуальної дії йому відомі та з ними він погоджується (а. с. 64).

14 квітня 2015 року вказану заяву ОСОБА_3 апеляційним судом Одеської області задоволено (а. с. 69).

23 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду із заявою про перегляд ухвали апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року у зв'язку із нововиявленими обставинами, вказуючи на те, що жодної заяви про відмову від позову він не підписував та не подавав, що підтверджується висновком судової незалежної експертизи від 14 березня 2016 року № ЕД-2-7-117.16 (а. с. 76, 77).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні його заяви про перегляд ухвали апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року у зв'язку із нововиявленими обставинами (а. с. 129).

Звертаючись із касаційною скаргою, заявник указує на те, що суд формально віднісся до розгляду справи, не опитав сторін у справі про їх позицію, не зв'язався з позивачем телефонограммою та прийняв заяву про відмову від позову, що нібито підписана позивачем, яку насправді позивач не підписував, що призвело до тяжких наслідків.

Згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до ст. 306 ЦПК України в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Відмова позивача від позову - це безумовна відмова від судового захисту матеріального права. Відповідно до положень ст. 31 ЦПК України, сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи, зокрема, відмовитися від позову. Відмова від позову - це одностороннє волевиявлення позивача, спрямоване на врегулювання спору і закінчення справи в будь-якій її стадії.

Отже, з урахуванням наведеного обов'язок суду в такому випадку полягає в тому, щоб встановити дійсне волевиявлення позивача на вчинення такої процесуальної дії та дійсне розуміння відповідних наслідків.

Однак, постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд не переконався в дійсних намірах позивача, оскільки матеріали справи містять докази того, що позивачем зареєстровано розірвання шлюбу в установленому законом порядку, та що жодного повідомлення про розгляд справи в апеляційному суді особисто позивач не отримував; також суд не встановив та не роз'яснив, які наслідки чекають позивача в разі задоволення такої заяви, оскільки зазначення в нотаріально посвідченій заяві про відмову від позову про те, що наслідки такої процесуальної дії йому відомі та він з ними погоджується, не може слугувати доказом розуміння всіх наслідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа ‒ передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року скасувати, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Демяносов
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак