22-ц/775/228/2017(м)
Головуючий І інстанції Папаценко П.І. Єдиний унікальний номер 2/0519/2858/2012
Номер провадження 22-ц/775/228/2017(м)
Категорія 43 Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Лопатіної М.Ю.

ОСОБА_1,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визначення порядку користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визначення порядку користування житлом. Зазначала, що їй та відповідачам на праві власності по 1/3 частці кожній належить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1. У співвласників виникли суперечки з приводу користування квартирою, тому просила визначити порядок користування квартирою виділивши їй у користування кімнату жилою площею 12,2 м2, а відповідачам виділити кімнати житловою площею 10,2 м2 та 17,32 м2, залишивши в спільному користуванні сторін кухню, туалет, ванну кімнату, коридор та комору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 липня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Визначено порядок користування квартирою № 24 у будинку № 31 по бульвару Б. Хмельницького в м. Маріуполі і виділено в користування в цій квартирі: ОСОБА_3 - кімнату 3, жилою площею 12,2 м2; ОСОБА_2, ОСОБА_5 - кімнату 5, жилою площею 10,2 м2 та кімнату 2, жилою площею 17,32 м2; підсобні та службові приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор, комору залишено в спільному користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову, оскільки виділена їй кімната житловою площею 17,32 м2 є прохідною, а тому вона не може вільно нею користуватися.

Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_3 померла 12 червня 2014 року (а.с. 87) та спадкоємицею її майна на частку в спірній квартирі є ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2014 року (а.с. 97-105).

Оскільки на час розгляду справи апеляційним судом власником належної ОСОБА_3 частки у спірній квартирі є ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 04 листопада 2016 року (а.с 66), останню було залучено до участі у справі як правонаступника померлої позивачки на підставі ст. 37 ЦПК України.

Крім того, сторони бажали врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди в звязку з чим по справі неодноразово оголошувалися перерви та було продовжено строк її розгляду.

Відповідачки ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_7, а також відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином під розписку, тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення правонаступника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка заперечувала проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги та визначаючи порядок користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні порядку користування спірним жилим приміщенням права його співвласників порушені не будуть.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 правонаступником якої є ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 17110/п від 06 березня 2000 року. Зазначене право часткової власності зареєстроване Маріупольським БТІ за реєстраційним номером 36004 від 22 травня 2000 року (а. с. 7-8).

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що ця квартира складається з трьох кімнат, двох ізольованих площею 10,2 м2 та 12,2 м2 та однієї прохідної площею 17,32 м2. Загальна площа квартири складає 55,0 м2, житлова площа 39,72 м2 (а.с. 9-11).

В своїй правовій позиції у справі № 6-1500цс 15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, Верховний Суд України прийшов до наступного висновку:

«Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.»

З матеріалів справи вбачається, що відповідачки ОСОБА_2 і ОСОБА_5 під час розгляду справи судом першої інстанції повністю визнали позовні вимоги і не заперечували проти запропонованого позивачкою варіанту порядку користування спільною квартирою (а.с. 22, 24), що свідчить про наявність домовленості між співвласниками квартири щодо порядку користування нею.

Про таку домовленість свідчить також і те, що в подальшому сторони виконали рішення суду і розділили особові рахунки продовжуючи користуватися спірною квартирою у відповідності до досягнутої згоди.

В звязку з тим, що сторонам у справі належить по 13,24 м2 житлової площі у квартирі, а їх реальні частки в незначних обсягах відрізняються від ідеальної частки, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Крім того, про наявність прохідної кімнати апелянту було відомо на час розгляду справи судом першої інстанції, але вона разом з іншою відповідачкою погодилася на запропонований позивачкою варіант порядку користування спірним житлом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з якими законодавство повязує можливість скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді В.М. Барков

ОСОБА_1

ОСОБА_8