Номер провадження: 22-ц/785/2003/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання Поліхрановій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 матеріали за апеляційною скаргою Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом Прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини Одеської міської ради про витребування майна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

15.02.2013 року заступник прокурора Приморського району м ОСОБА_1 ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності ОМР звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини ОМР про витребування майна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 1-5).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2014 року позовні вимоги прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР були задоволені. А саме, було вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений 14.03.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 реєстраційний номер 1523; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4О, 2/100 нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 98/100 нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17; визнати за Одеською міською радою право власності на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 272,6 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17 (т. 1, а.с. 152-156).

31.10.2014 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення віл 30.09.2014 року (т. 1, а.с 175).

18.12.2014 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР було залишено без задоволення (т. 1, а.с. 224-229).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 29.12.2014 року прокурор прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР засобами поштового звязку направив до суду апеляційну скаргу (т. 1, а.с. 234-240).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.06.2015 року апеляційну скаргу було задоволено частково. Оскаржуване рішення скасовано, а позовні вимоги прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР задоволено частково. Зокрема, поновлено прокуратурі Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР строк позовної давності для звернення до суду з позовом; визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 14 травня 2007 року, реєстраційний № 1529; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 2/100 частини нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17, на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 98/100 частин нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за тією ж адресою. Разом з тим, в позові прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 272,6 кв.м., яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17 відмовлено (т. 2, а.с. 157-165).

25.06.2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ОСОБА_3 було подано касаційну скаргу на вищезазначене рішення (т. 2, а.с. 150-210).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.11.2016 року касаційну скаргу було задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 04.06.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2, а.с. 226-228). При цьому, суд касаційної інстанції вказав на те, що судом апеляційної інстанції не було встановлено, коли саме Одеська міська рада та департамент комунальної власності Одеської міської ради довідалися або могли довідатися про порушення їхніх прав та законних інтересів, а відтак чи пропустив заступник прокурора Приморського району м. Одеси строк позовної давності при зверненні до суду із позовом. При цьому, поновлюючи строк позовної давності суд апеляційної інстанції не зазначив правових підстав з яких виходив при його поновленні (т. 2, а.с. 226-228).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2016 року справу було розподілено колегії суддів у складі головуючого судді Сватаненко В.І., суддів Артеменко І.А., Суворова В.О. (т. 2, а.с. 230). Відповідно до рішення ОСОБА_7 Юстиції від 19.12.2016 року суддю Сватаненко В.І. було звільнено у відставку. У звязку з цим, на підставі розпорядження апеляційного суду Одеської області № 864 від 20.01.2017 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу, в порядку ст. 11-1 ЦПК, було передано колегії суддів у складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М. (т. 2, а.с. 245-247) та 24.01.2017 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 2, а.с. 248-249).

В судовому засіданні представник прокуратури апеляційну скаргу підтримав. Представник Одеської міської ради, Департаменту по управлінню комунальної власності ОМР апеляційну скаргу просили задовольнити.

Інші учасники в судові засідання не зявилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. У відповідності з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які зявились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового рішення виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що прокурор не має право на звернення до суду в інтересах ОМР, а крім того, ним було пропущено строк на звернення до суду за захистом право, оскільки ОМР було достеменно відомо про порушення її прав (т. 1, а.с. 224-229).

Разом з тим, такими висновками суду першої інстанції по встановленим обставинам справи погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, чинної на момент звернення до суду з відповідним позовом, на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Законом, який регулює представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді є Закон України «Про прокуратуру» (ст 36-1) та ЦПК України (ст. 45), відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина або держави й може здійснювати представництво на будь-якій стадії процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 08.04.1999 року за № 3 - рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки, захист прав усіх субєктів права власності та господарювання. Окрім цього, Конституційний суд України в цьому ж рішенні вказав, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином, прокурор має право на звернення в цій справі до суду в інтересах ОМР. З вказаних обставин виходив попередній склад апеляційного суду Одеської області і в цій частині ВССУ про помилковість рішення апеляційного суду Одеської області не вказував.

Щодо змісту матеріального права навколо якого виник спір. В своїй позовній заяві обґрунтовуючи своє право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР прокурор прокуратури Приморського району м. Одеси посилався на положення ст. 228, 327 ЦК України, ст. 142 Конституції України, ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та вказував, що нежитлове підвальне приміщення, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17 належить територіальній громаді в особі ОМР.

У відповідності до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі, грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 60 вказаного закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоровя, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі обєкти визначенні відповідно до закону як обєкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими субєктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд ОСОБА_7 народних депутатів. Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 226-ХХІ "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області" у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь житловий і нежитловий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста у тому числі і домоволодіння по вул. Пастера, 17 м. Одесі.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.02.2007 року на спірне нежиле приміщення Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», був виданий технічний паспорт як на нежиле приміщення підвалу, загальною площею 272,6 кв.м., користувачем якого є Одеська міська рада (т. 2, а.с.70-74). 18 грудня 2008 року виконавчим комітетом Одеської міської ради, видано свідоцтво про право власності на нежиле підвальне приміщення за адресою: вул. Пастера, 17, м. Одеса, яке належить територіальній громаді м. Одеси, в особі міської ради, на праві комунальної власності. Обєкт у цілому складається з приміщень, загальною площею 163 кв.м., основною площею 44,9 кв.м., відображених у технічному паспорті від 20 серпня 2008 року. Вказане приміщення було зареєстровано 29 грудня 2008 року у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» ( т. 2 а.с.54-61, 62-69 ).

13 серпня 2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради, видано свідоцтво про право власності на обєкт, який розташований за адресою: вул. Пастера, 17, м. Одеса, який належить територіальній громаді м. Одеси, в особі міської ради, на праві комунальної власності. Обєкт у цілому складається з приміщень, загальною площею 89,1 кв.м., основною площею 52,4 кв.м., відображених у технічному паспорті від 20 серпня 2008 року. Вказане приміщення було зареєстроване 22 вересня 2009 року у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості»(т. 2, а.с.54-61).

Окрім цього, дослідивши матеріали цивільної справи № 2-6498/11, які були витребувані судом в процесі розгляду апеляційної скарги прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР необхідно зазначити наступне. В 2007 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на підвальне приміщення площею 272,6 кв.м. за адресою: вул. Пастера, 17, посилаючись на те, що співвласники вказаного підвального приміщення поступилися своєю часткою у праві спільної сумісної власності в цьому майні, що підтверджувалось довідкою, виданою директором житлового управління малого підприємства фірми «Ренесанс-92 ЛТД» (цивільна справа № 2/1522/6498/11 ( далі ц.с. № 2-6498/11), т. 1, а.с. 4-7).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 JI.M., ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших про визнання право власності, за ОСОБА_3 було визнано право власності на спірне приміщення підвалу (ц.с. № 2-6498/11, т. 1, а.с. 2-29).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2008 року була задоволена апеляційна скарга ОМР рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2007 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд (ц.с. № 2-6498/11, т. 1, а.с. 173-175).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2009 року, позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших про визнання права власності задоволено, та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 червня 2009 року (ц.с. № 2-6498/11, т. 2, а.с. 144-146, 288-291).

Ухвалою Верховного Суду України від 02 лютого 2011 року за касаційною скаргою, в тому числі ОМР, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 червня 2009 року було скасовано, справу передано на новий розгляд (ц.с. № 2-6498/11, т. 2, а.с. 434-435).

Ухвалою Приморського районного суду від 24 лютого 2012 року позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших було залишено без розгляду (ц.с. № 2-6498/11, т.3, а.с. 107). Таким чином, оскільки право власності ОСОБА_3 було зареєстровано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2007 р. по справі № 2-4396/07, яке в подальшому було скасовано, а сам позов було залишено без розгляду ухвалою Приморського районного суду від 24 лютого 2012 року, то право власності на спірний обєкт нерухомості за первинним титулом знаходиться у Одеської міської ради, а тому визнавати його додатково потреби не має, разом з тим власник, який не володіє спірним майном відновив право на його витребування із чужого незаконного володіння після завершення судового процесу в межах якого фактично оспорювалось його право.

Щодо строку позовної давності, в межах якої прокуратура Приморського району м. Одеси мала право звернутися до суду з позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач зазначав, що про порушення інтересів територіальної громади в особі ОМР прокуратура Приморського району м. Одеси дізналася під час проведення перевірки у 2013 році за зверненням заступника міського голови ОСОБА_15 (т. 1, а.с. 1-5).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач по справі ОСОБА_3 неодноразово в своїй запереченнях на позов, апеляційну скаргу позивача, а також в касаційній скарзі наголошувала на тому, що позивачем був пропущений строк позовної давності. Зокрема, відповідач вказувала, що державна реєстрація права власності на спірне нежитлове підвальне приміщення відбувалася 27.03.2007 року, 17.05.2007 року, 16.06.2007 року, а також 10.09.2007 року. При цьому зазначала, що відраховувати строк перебігу позовної давності потрібно з моменту, коли Одеська міська рада дізналася про порушення її прав та існування договору купівлі-продажу та державної реєстрації спірного майна, а не прокуратура, а тому строк позовної давності був пропущений на 6 років (т. 1, а.с. 178, т. 2, а.с. 110-116, 180-188).

Позивач звертаючись до суду вказував, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2012 року було залишено без розгляду позов ОСОБА_3 до ОМР, представництва по управлінню комунальної власності ОМР, Управління освіти та науки ОМР, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших було залишено без розгляду. Так, як зазначив позивач, граничний строк позовної давності спливає 30.02.2015 року (т. 1, а.с. 200-201).

Надаючи оцінку позиціям сторін в частині строків колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 256 ЦК України вказує, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З наведеного слідує, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи (в даній справі прокуратура).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в справі №6-178цс15 від 01.07.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 JI.M., ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших про визнання право власності, за ОСОБА_3 було визнано право власності на спірне приміщення підвалу.

4 травня 2007 р. ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_6О.) на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17.

08 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_16 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_17О.).

18 серпня 2007 року ОСОБА_16 продала спірне приміщення ОСОБА_18 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_6

Надаючи оцінку хронології вчинення правочинів в контексті обставин справи та їх значення, колегія суддів зауважує, що хоча право учасників цивільного обігу на вчинення правочинів між собою обмежується лише у випадках передбачених законом, їх кількість протягом незначного часу свідчить про намагання сторони відповідача ускладнити або зробити можливим юридичний процес відновлення права позивача на спірне майно. Особливо важливим є те, що 31 серпня 2010 року ОСОБА_3 прийняла у спадщину від ОСОБА_18 вищезазначене нежитлове підвальне приміщення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (т.1, а.с.18-19). Таким чином, юридичним набувачем спірного майна знову став позивач по справі, провадження за позовом якого тривало в межах цивільної справи № 2-6498/11, що свідчить про те, що спірне майно ніколи не виходило з під його фактичного контролю.

28 січня 2012 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою м. Одеса, вул. Пастера, 17.

Ухвалою Приморського районного суду від 24 лютого 2012 року позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших було залишено без розгляду.

Відповідно відповідач втратив право титульного власника, а ОМР, його відновила в повному обсязі та набула, як власник, право витребування спірного майна з чужого незаконного володіння. Своїм право вона скористалась 15.02.2013 р. Проте, найбільш важливим є те, що вважаючи своє право оспореним ОМР подавала апеляційну та касаційні скарги в межах цивільної скарги № 2-6498/11 таким чином, не погоджуючись з оспоренням свого права на спірне приміщення. При цьому, право ОМР не було оспорено жодним з учасників провадження в судовому порядку, в тому числі на час останнього перегляду рішення суду першої інстанції цією колегією суддів.

Разом з тим, в справі, яка розглядається слід враховувати, що останнє переоформлення спірного майна 28 січня 2012 року на ОСОБА_4, який за договором купівлі-продажу набув 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою м. Одеса, вул. Пастера, 17. Відповідно віндикаційна вимога до нього могла бути предявлена протягом 3 років з моменту формального оформлення на нього права на частку на спірний обєкт. Щодо іншої частини, то до моменту оформлення відчуження частки, оскільки ухвала Приморського районного суду від 24 лютого 2012 року про залишення позову без розгляду не оскаржувалася, перебіг позовної давності на звернення до суду з позовом щодо захисту прав Одеської міської ради шляхом віндикації розпочався 01.03.2012 року, тобто з моменту набрання законної сили ухвали про залишення позову без розгляду.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 14 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, п. 2 договору купівлі-продажу від 14 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визначено, що обєкт нерухомості, який продається, належить ОСОБА_3 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2007 р. по справі № 2- 4396/07, яке було скасовано, проте судове провадження за позовом про визнання права власності тривало аж до прийняття ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2012 року.

Як розяснив ВССУ в п. 5 постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

На момент розгляду цієї справи право власності, яке набувалось ОМР в порядку первинного набуття на підставі закону не було оспорено. Таким чином, відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яке не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом.

Як зазначається в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Частина 1 ст. 388 ЦК України встановлює, що у тому разі якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з наведеного, варто зазначити, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке було ухвалене щодо цього майна, але в подальшому скасоване, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Дана позиція узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постанові Верховного суду України № 6-251цс15 від 24.06.2015 року,

Так, враховуючи наведене, колегія суддів вирішила задовольнити позовні вимоги в частині витребування як визнання першого правочину укладеного щодо спірного майна недійсним так і щодо витребування спірного нерухомого майна з незаконного володіння відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Разом з тим, щодо посилань представника ОСОБА_3 про те, що вказане нежитлове приміщення не є комунальною власністю, а належить всім власникам житлового будинку колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право комунальної власності Одеської міської ради є дійсним та не скасовано в судовому порядку. Щодо посилань на те, що спірне мано набувалось в порядку спадкування, то колегія суддів виходить з наступного. Способи набуття права власності поділяються на первинні та вторинні. В контексті справи, рішення в якій переглядається, набуття права власності на майно було первинним з боку держави в особі ОМР, що відповідає хронології подій та не було оспорено іншими учасниками провадження. При цьому, на одну річ може існувати тільки один титул власника. Він може бути втрачений лише у випадках передбачених законом, та його втрата означає можливість його переходу та/або виникнення у іншої особи. Разом з тим, ніхто не може мати більше прав на річ, аніж інший правоволоділець. Таким чином, якщо держава в особі ОМР не здійснювала відчуження речі в установленому законом порядку, то інша особа могла його набути лише у випадках передбачених законом (наприклад, за правилами набувальної давності). Оскільки в випадку, що розглядається право власності за фізичною особою набувалось на підставі рішення суду, яке було скасовано, то слід визнати, що вказане право не виникло у наступних набувачів, оскільки їх продавець таким правом не володів.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки при подачі позову прокурор звільнений від сплати судового збору, тому згідно ст.ст.79, 88 ЦПК України необхідно вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Як вбачається з позовної заяви позивачем були заявлені позовні вимоги немайнового характеру. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», чинного на момент звернення до суду із позовом, за подання позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,1 мінімальної заробітної плати, а за подання до суду апеляційної скарги 50 % ставки при поданні позовної заяви.

Отже, за подання позовної заяви, позивач повинен був сплатити 458,8 грн. За звернення до суду з апеляційною скаргою 229, 4 грн.

Одна позовна вимога була заявлено до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, тобто 114,70 : 2 = 57,35 грн з кожного; інша була заявлена до ОСОБА_3, тобто 114,70 грн, третя до ОСОБА_4, тобто 114,7; четверта (щодо поновлення строку) 114,7 : 3 = 38,2 з кожного. За подачу апеляційної скарги з ОСОБА_2 та ОСОБА_4О по 57,35 (1/4 від 229,4), з ОСОБА_3 - 114,7 грн.

Таким чином, необхідно стягнути судовий збір з ОСОБА_2 в сумі 152,9 грн, з ОСОБА_4 210,25 грн, з ОСОБА_3 325,05 грн.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, колегія суддів вирішила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року скасувати.

Позов прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_6, 14 травня 2007р., реєстраційний № 1529. Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 2/100 частини нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17, на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 98/100 частин нежитлового підвального приміщення, яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17, на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради.

В частині позовних вимог про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 272,6 кв.м., яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 17 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 152,9 (сто пятдесят девять гривень 90 коп); з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 210,25 (двісті десять гривень 25 коп); з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 325,05 (триста двадцять пять гривень 05 коп).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_19

ОСОБА_20

ОСОБА_21

06.06.2017 року м. Одеса