Справа № 163/3226/16-ц
Провадження № 2/163/75/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 травня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області

у складі: головуючої - судді Гайдук А.Л.,

за участі секретаря Костюк Р.М.,

представника позивача Плеханова Ю.О.,

відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
в с т а н о в и в :
ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся в суд з зазначеним позовом, у якому просив визнати відповідачів: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням загальною площею 57,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Вимоги позову обґрунтовано тим, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 спірне службове житло, яке складається з трьох кімнат, було надано військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 капітану ОСОБА_1 з сім`єю із 3-х осіб, на підставі чого останньому було видано відповідний ордер на право зайняття службового житлового приміщення в закритому військовому містечку впс « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Наказом Голови Державної прикордонної служби України №77-ос від 08.02.2013 року капітана ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 (м.Мукачево, Закарпатська область) та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №44-ОС1 від 15.02.2013 року його виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення, а згідно протоколу засідання житлової комісії цього ж загону №3 від 18.03.2013 року знято з квартирного обліку, у зв`язку з переміщенням до іншого місця проходження військової служби. На неодноразові звернення командування ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 заборгованість по квартплаті та спожиті комунальні послуги не сплатив та службове приміщення не звільнив, що з посиланням на положення ст.ст.118, 121, 124 ЖК УРСР та п.2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року, слугувало підставою для звернення з зазначеним позовом до суду.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, з підстав наведених у позові, та просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням саме з тих мотивів, що відповідача ОСОБА_1 переведено в інше місце для несення служби, тому спірне службове житло повинно бути звільнене.
Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав та пояснив, що виселення його з сім`єю із службового житла є незаконним, так як стаж його роботи у прикордонній службі становить понад 10 років, іншого житла за період служби йому не надавали, тому він має законне право на зазначене житло. Після служби у Луцькому прикордонному загоні його було направлено на службу у м.Мукачево, потім у м.Мостиськ, в подальшому на ОСОБА_2 , зі Сходу знову у Мостиськ, потім у Черкаси, з ОСОБА_3 на ОСОБА_2 та зі Сходу у 2016 році уже в Житомир. За новим місцем служби він в усному порядку звернувся з питанням надання йому житла, однак у цьому йому відмовили з мотивів відсутності вільних місць та повідомили, що необхідно зачекати. Через незабезпечення житлом за новим місцем служби, службове житлове приміщення у с.Рівне не здавав та на сьогоднішній день у ньому зареєстровані він, його дружина та їх двоє малолітніх дітей, з яких одна дитина інвалід дитинства (має вроджену ваду серця). Про народження другої дитини він подавав необхідні документи до житлової комісії Луцького прикордонного загону. У Житомирі для проживання сім`ї житло винаймає та до спірного житла інтересу не втратив, так як має намір постійно разом з сім`єю у ньому проживати, приїздить туди не менше як один раз на місяць, та за нього постійно сплачує квартплату і комунальні послуги. Заборгованість, яка фігурує у справі, виникла у зв`язку з його перебування на службі в АТО, однак після повернення у листопаді 2016 року він відразу її погасив та на сьогоднішній день будь-якої заборгованості по даному житлу немає. З його особистого дозволу, без будь-якої винагороди, у цьому житлі періодично ночують два військовослужбовці впс « ІНФОРМАЦІЯ_5 »: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є іногородніми та на їх прохання він дав їм ключі від квартири, щоб вони мали де переночувати і відпочити, якщо тривалість між їх змінами становить 12 годин.
Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала та пояснила, що разом з чоловіком ОСОБА_1 інколи приїжджає у спірне службове житло, однак останній приїздить частіше, так як вона залишається з дітьми. У період перебування чоловіка на службі в АТО вона з дітьми взагалі проживала у своїх батьків, а так житло винаймають. У квартирі в с.Рівне залишились їх особисті речі, в тому числі меблі.
У поданих суду заявах від 19.05.2017 року відповідачі просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

У справі встановлені такі факти та обставини.
Згідно довідки начальника житлово-експлуатаційного відділення військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.04.2017 року №149, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться на балансі Луцького прикордонного загону та включений до числа службових згідно рішення Рівненської сільської ради №43 від 25.11.1997 року.
Відповідно до копії корінця ордера на жиле приміщення №16 від 10.02.2012 року, ОСОБА_1 з сім`ю з 3-х чоловік, до якої, окрім останнього, входить його дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_6 , видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення в закритому військовому містечку «Рівне» жилою площею 39,6 кв.м., яке складається з 3-х кімнат, за адресою: АДРЕСА_3 .
З довідки начальника житлово-експлуатаційного відділення відділу забезпечення Луцького прикордонного загону від 06.02.2017 року №52 слідує, що при оформленні вищевказаного ордера №16 від 10.02.2012 року допущено помилку в нумерації квартири, оскільки житлова площа, що зазначена в даному ордері (39,6 кв.м.), відповідає житловій площі квартири АДРЕСА_4 .
Вказана обставина підтверджується доданою копією технічного паспорта на вказане житло, з експлікації якого вбачається, що загальну площу 57,7 кв.м., житлову 39,6 кв.м., має дійсно квартира під АДРЕСА_5 .
Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 12.06.2007 року, житловий службовий будинок Г-1, площею 97,9 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_2 , є державною власністю та її власником є держава в особі Державної прикордонної служби України.
За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Волинській області від 23.11.2016 року, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 зареєстровані в АДРЕСА_2 з 03.06.2009 року.
Відповідно до довідки Рівненської сільської ради Любомльського району від 25.04.2017 року №309 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, до складу сім`ї (зареєстрованих), що за адресою: АДРЕСА_2 , входять подружжя: ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та їх діти: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Із копії висновку лікарсько-консультативної комісії (протокол №24/228 від 21.06.2016 року) та копії індивідуальної програми реабілітації інваліда №31/1-16 від 13.07.2016 року встановлено, що син відповідачів ОСОБА_7 є інвалідом дитинства загального захворювання (має вроджену ваду серця).
Наказом Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України №44-ОС1 від 15.02.2013 року ОСОБА_1 виключено зі списків частини з 17.02.2013 року для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 м.Мукачево на підставі наказу Голови Державної прикордонної служби України від 08.02.2013 року №77-ос.
Згідно протоколу засідання житлової комісії Луцького прикордонного загону ДПС України №3 від 18.03.2013 року, житловою комісією прийнято рішення про зняття старшого лейтенанта ОСОБА_1 з квартирного обліку, у зв`язку із його переміщенням до іншого місця проходження військової служби.
Відповідно до повідомлень Луцького прикордонного загону від 12.09.2016 року за №721/11792 та від 20.10.2016 року №721/13714 заборгованість ОСОБА_1 за проживання у службовому житлі загону станом на 09.09.2016 року становила 381,63 грн., а станом на 17.10.2016 року 365,56 грн.
Станом на 29.05.2017 року заборгованість по квартплаті та комунальних послугах у відповідачів відсутня, що стверджується повідомленням Луцького прикордонного загону від 30.05.2017 року №14/7102.
З акту обстеження відомчої житлової площі, яка придбана ДПСУ за адресою: АДРЕСА_1 , затвердженого начальником впс « ІНФОРМАЦІЯ_5 » 25.11.2016 року, вбачається, що у вказаному житлі на момент обстеження військовослужбовець ОСОБА_1 не проживає, так як проходить службу в іншому підрозділі ДПСУ, а проживають інші військовослужбовці впс « ІНФОРМАЦІЯ_5 »: старший сержант ОСОБА_4 та старшина ОСОБА_5 .
Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 суду показав, що він є військовослужбовцем впс « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та проживає у м.Ковелі. Упродовж останніх шести місяців, з дозволу ОСОБА_1 орієнтовно три рази на місяць, у період між змінами, він ночує у службовій квартирі останнього, комунальні послуги чи іншу плату за це житло не сплачує. Ствердив, що у квартирі наявні речі ОСОБА_1 та він приїздить туди орієнтовно один раз на місяць (півтора місяця).
Свідок ОСОБА_5 дав аналогічні показання. Зокрема показав, що по-приятельські він звернувся до ОСОБА_1 з проханням дозволити йому 1-2 рази в місяць ночувати у його квартирі, так як він є іногороднім, проживає в м.Ковелі, та коли затримується на роботі і вранці знову заступає на зміну, йому необхідно десь переночувати. З дозволу ОСОБА_1 у цій квартирі він ночує декілька разів в місяць уже упродовж року. ОСОБА_1 приїздить у квартиру 1-2 рази в місяць, з дружиною рідше, та сам особисто сплачує комунальні послуги, інколи передає йому кошти для внесення плати. Коли приходять квитанції за комунальні послуги, він телефонує до ОСОБА_1 та повідомляє про суму заборгованості.
17.11.2016 року начальником ЖЕВ ВЗ Луцького прикордонного загону Пелешку О.В. видано довідку за №432 про те, що він не перебуває на квартирному обліку у ІНФОРМАЦІЯ_8 .
В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечив факт отримання такої довідки, а представник позивача вказав на її складання лише для матеріалів позову та підтвердив ту обставину, що дана довідка ОСОБА_1 не видавалась.
З витягу з послужного списку та довідки Північного регіонального управління ДПС України від 11.05.2017 року №30/360 встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу в рядах Державної прикордонної служби України з 27.11.2006 року та з 31.10.2016 року по теперішній час є офіцером відділу прикордонного контролю штабу Північного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України.
Несення служби відповідачем ОСОБА_1 в зоні АТО підтверджується копією довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, виданої військовою частиною НОМЕР_4 ДПС України від 16.09.2015 року №1376, з якої слідує, що ОСОБА_1 з 26.06.2015 року дійсно безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції і районі/районах проведення антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у смт.Велика Новосілка Донецької області.
Відповідно до довідок начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15.05.2017 року за №721-113 та №721-114, ОСОБА_1 у період служби у військовій частині № НОМЕР_5 з жовтня 2016 року житловою площею не забезпечувався та на квартирному обліку в Житомирському прикордонному гарнізоні, а також у списках осіб, які мають право на першочергове, позачергове отримання житлових приміщень, не перебуває.
Таким чином, на підставі наведених письмових доказів судом встановлено, що стаж роботи відповідача ОСОБА_1 , як військовослужбовця Державної прикордонної служби України становить понад 10 років, він виключений зі списків військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак безперервно продовжував та нині продовжує нести службу в інших підрозділах Державної прикордонної служби України, окрім спірного службового житлового приміщення, іншим житлом не забезпечувався, за спірне житло по сьогоднішній день сплачує квартплату та комунальні послуги, з періодичністю один раз на місяць приїздить у вказане житло, інколи разом з дружиною, про що ствердили допитані судом свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Окрім цього, показаннями зазначених свідків спростовуються факти, викладені в акті обстеження спірного службового житла, оскільки, як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_5 вказали, що вони лише 2-3 рази на місяць ночують у спірному службовому житлі, а не у ньому проживають, а по приїзду ОСОБА_1 навіть не ночують.
Як на підставу позову позивач посилається на положення ст.ст.118, 121, 124 ЖК України та п.п.2.1, 2.6, 2.12, 2.13, 2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року (далі Інструкція №1040 від 20.12.2007 року).
Згідно ч.1 ст.118 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до ст.121 ЖК Української РСР, порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Статтею 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Однак вказана норма в даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки позивачем пред`явлено позов про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а не про виселення з службового житлового приміщення.
В той же час слід зазначити, що у статті 125 ЖК Української РСР визначено перелік осіб, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, до яких також включено сім`ї військовослужбовців.

Отже, житлові права військовослужбовців захищені державою.
Статтею 123 ЖК Української РСР регламентовано, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За змістом ч.2 ст.107 ЖК Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до положень ст.ст.11, 31 ЦПК України, право вибору предмету і підстав позову належить виключно позивачеві.
У позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача не вказав жодної конкретної норми ЖК Української РСР, яка б слугувала підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням.
В той же час у позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача як на підставу позову вказав на необхідність звільнення відповідачами службового житла, у зв`язку із переведенням військовослужбовця ОСОБА_1 у інше місце для несення служби.

Пунктом 2.21 Інструкції №1040 від 20.12.2007 року дійсно визначено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби, крім випадків, передбачених у пункті 2.20 цієї Інструкції.

При вирішенні питання втрати права користування військовослужбовців і членів їх сімей службовим житловим приміщенням необхідно керуватися як положеннями вказаної Інструкції, яка є підзаконним нормативно-правовим актом, так і нормами житлового законодавства.
У статті 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Крім того, правовою позицією Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Інструкцією №1040 від 20.12.2007 року визначено наступне.
Військовослужбовцям та членам їх сімей надаються службові житлові приміщення, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою в кожному органі Державної прикордонної служби формується фонд службового житла (п.1.2.).

Забезпечення за рахунок Державної прикордонної служби України військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання здійснюється шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту на будівництво (купівлю) житла в установленому порядку (п.1.5.).

Військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби (п.2.1.).

Спеціальний ордер на службові квартири в закритих військових містечках оформляється та видається відповідним квартирно-експлуатаційним підрозділом органу Державної прикордонної служби України за підписом начальника органу Державної прикордонної служби після погодження списку розподілу службового житла Адміністрацією Держприкордонслужби (п. 2.7.).

На підставі спеціального ордера на службове житлове приміщення між житлово-експлуатаційною організацією, відповідним підприємством, установою, організацією або органом Державної прикордонної служби України (наймодавцем) та військовослужбовцем (наймачем), на ім`я якого видано цей ордер, укладається договір найму службового житлового приміщення (п. 2.14.).

Наймач службового житлового приміщення має право проживати в ньому разом з членами своєї сім`ї (п. 2.15.).

Наймач службового житлового приміщення і члени його сім`ї зобов`язані: додержуватися умов договору найму службового житлового приміщення і правил користування житловими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території; щомісяця своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну, теплову енергію та інші послуги) за затвердженими в установленому порядку ставками і тарифами; дбайливо ставитися до наданого службового житлового приміщення і його обладнання, проводити на умовах і в порядку, що визначаються законодавством України, за свій рахунок поточний ремонт займаного службового житлового приміщення, а при звільненні цього приміщення здати його в належному стані (п. 2.16.).
Виходячи з наведених положень Інструкції №1040 від 20.12.2007 року та враховуючи ту обставину, що житлові правовідносини між державою в особі Державної прикордонної служби України та відповідачем ОСОБА_1 , як військовослужбовцем, який продовжує нести військову службу у підрозділах Державної прикордонної служби України, не припинились і продовжують існувати, тому, як зазначалось вище, його житлові права та права членів його сім`ї, в силу ст.125 ЖК Української РСР, захищені державою, а відтак його та його сім`ю не може бути виселено із службового житлового приміщення, відповідно й визнано такими, що втратили право користування цим житлом, без надання іншого житлового приміщення.

За встановлених фактичних обставин справи, за яких відповідачі не втратили інтересу до спірного житла, оскільки іншим житлом не забезпечені, сплачують за нього комунальні послуги, один раз на місяць приїздять у дане житло, мають двох малолітніх дітей, у даному житлі знаходяться їхні речі, тому підставою для визнання їх такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням може слугувати лише забезпечення їх іншим службовим житлом, однак цього стороною позивача у справі не враховано та не доведено.

Саме ж по собі переведення відповідача військовослужбовця у іншу місцевість для подальшого несення служби, на що посилається позивач, не може слугувати єдиною та беззаперечною підставою для визнання його та його сім`ї такими, що втратили право на користування наданим йому за попереднім місцем служби службовим житловим приміщенням, оскільки це призведе до порушення гарантованих державою їх житлових прав, що є неприпустимим.

Таким чином, законних підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, які б узгоджувались з чинним житловим законодавством України, позивачем не наведено та судом не встановлено, тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати у виді судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст.9, 118, 123-125 ЖК України, суд, -

в и р і ш и в :
У задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 31.05.2017 року.

Головуюча : суддя А.Л. Гайдук