Номер справи 623/1083/16-ц
Номер провадження 2/623/1058/2017
РІШЕННЯ

іменем України

27 жовтня 2017 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді: Одарюка М.П.

при секретарі: Костенко В.В.

за участю судового розпорядника: Гребенюк О.В.

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та зобов`язанням -

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилається на те, що 1 жовтня 2004 року він уклав усний договір позики та передав ОСОБА_5 кошти в сумі 500 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі НБУ) на день звернення до суду становив 13 тис. 248грн 55 коп.

В цей же день ОСОБА_5 одержав в борг кошти в сумі 500 доларів США, про що надав йому письмову розписку, в якій одночасно з цим зобов'язався щомісячно сплачувати 3% від суми, що складає станом на 1 березня 2016 року 2 тис. 055 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду становив 54 тис. 458грн 95 коп.

Зазначені кошти ОСОБА_5 зобов'язався повернути, але строк виконання боржником обов'язку у розписці встановлений не був.

На претензію позивача до відповідача у березні 2016 року повернути суму позики ОСОБА_5 у добровільному порядку відмовляється. Внаслідок дій відповідача має місце заборгованість по виплаті позики від 01.10.2004р., яка станом на березень 2016 року становить 2555 доларів США, що в еквіваленті на гривні складає 67707,50 грн.

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування збільшення позовних вимог ОСОБА_4 посилається, що 31 січня 2001 року ОСОБА_5, який на той час являвся суб'єктом підприємницької діяльності, надав йому Зобов'язання, посвідчене нотаріально, яким ОСОБА_5 зобов'язався проводити ОСОБА_4 щомісячно 25% чистого прибутку приватного підприємства «ОСОБА_5.» за весь час існування газозаправних пунктів, здійснюючи з 31 січня 2001 року, в зв'язку з тим, що ОСОБА_4 була надана фінансова допомога в розмірі 26 тис. 180 грн (еквівалент 4593 доларів США).

На теперішній час ОСОБА_5 зобов'язання не виконав.

Зазначив, що вказане Зобов'язання від 31.01.2001 слід вважати договором позики, за яким ОСОБА_5 зобов'язаний повернути йому наданні в позику кошти 4593 доларів США.

На його претензію до відповідача у березні 2016 року повернути суму позики, ОСОБА_5 у добровільному порядку відмовляється. Внаслідок дій відповідача має місце заборгованість по виплаті позики від 31.01.2001, яка станом на 1 березня 2016 року становить 114 тис. 825 грн 50 коп.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань щодо повернення боргу не виконав, представник позивача ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 1 жовтня 2004 року у розмірі 500 доларів США, що в еквіваленті на гривні складає 13288,35 грн., три відсотки щомісячно в сумі 540 доларів США ( 15 доларів США х 36 місяців), що в еквіваленті на гривні складає 14351,42 грн. та борг за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пославшись на обставини, які викладені у запереченнях на позов, надав суду заяву про застосування позовної давності, згідно ст. 267 ЦК України, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю, крім того додатково зазначив що у розписці не зазначено у кого відповідач взяв в борг кошти, відповідач не підтверджує те, що він отримував кошти від позивача, а також у розписці не зазначена валюта зобов`язання.

Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Суд встановив, що 01 жовтня 2004 року ОСОБА_5 була написана розписка згідно якої він взяв в борг 500 ( валюта не вказана), зобов'язався сплачувати щомісячно 3% від суми. (а.с. 8, 35).

Представник відповідача не заперечував факт того, що почерк у розписці належить ОСОБА_5

21 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою претензією повернути суму позики від 01.10.2004р., яка станом на 01.03.2016 становить 67 тис. 707 грн 50 коп. (13 тис. 248 грн 55 коп. основний борг, 54 тис. 458 грн 95 коп. 3% за користування коштами), яку ОСОБА_5 отримав 26.03.2016 року (а.с. 9-11).

За приписами статей 3, 4, 15 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у спосіб, передбачений ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно ч.3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

А згідно ч.3 ст. 509, ч.1 ст. 510 ЦК України зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Стаття 533 ЦК України визначає що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Частина 2 ст. 527 ЦК України встановлює таке правило: кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка, оригінал якої досліджено судом (а.с.35), не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача в якості позики із зобов'язанням наступного їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема валюта позики, яка може бути виражена як у гривні, так і в іноземній валюті.

Зі змісту розписки не вбачається у кого саме відповідач взяв в борг суму п`ятьсот, при цьому відповідач як боржник має право вимагати надання достатніх доказів приймання виконання належним кредитором, в даному випадку позивачем.

Також, суд звертає увагу, що позивачем не доведено яку валюту зобов`язання сторони визначили у договорі та зафіксували в розписці, після цифр "500" стоїть незрозумілий символ, а в дужках зазначено "(п`ятьсот)".

Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави чи країни України валюта бралася в борг, може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку (правова позиція ВСУ, викладена у постанові від 18.09.2013р., справа №6-63цс13).

Натомість представник позивача не надав жодних доказів на підтвердження вищенаведених обставин, на запитання суду надав відповідь що попередньому складу суду свідок ОСОБА_6 підтвердив отримання відповідачем коштів у борг.

Суд не бере до уваги послання представника позивача ОСОБА_2 на те, що у судовому засідання був встановлений факт отримання ОСОБА_5 зазначених у спірній розписці коштів саме у ОСОБА_4, що було підтверджено самим відповідачем і поясненнями свідка ОСОБА_6, який був присутній при написанні даної розписки та передачі грошей, оскільки на неодноразові пропозиції суду представник позивача відмовився від допиту свідка ОСОБА_6 в судовому засідання, а інтереси відповідача представляє ОСОБА_3, тому відповідач в судовому засіданні пояснень не надавав, клопотання про допит особисто відповідача від представника позивача суду не надходило.

Крім того, судом було роз`яснено представнику позивача про юридичні особливості нового розгляду цивільного спору, що передбачає повне дослідження всіх доказів у справі, надані сторонам, в тому числі до переліку доказів входять і покази свідків.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов'язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надана ж позивачем розписка, не підтверджує в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.

У той самий час не ґрунтується на зазначених нормах закону вимоги позивача про укладення сторонами 31 січня 2001 року ще одного договору позики на 26 тис. 180 грн, оскільки ОСОБА_4 була надана фінансова допомога в розмірі 26 тис. 180 грн (еквівалент 4593 доларів США) по зобов'язанню (а.с. 50), за яким приватний підприємець ОСОБА_5 зобов'язався проводити виплату гр. ОСОБА_4 щомісячно 25% чистого прибутку приватного підприємства «ОСОБА_5.» за весь час існування газозаправних пунктів, здійснюючи з 31 січня 2001 року, що не є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов у розумінні ст. 207 та ч.2 ст. 1047 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., суд виходить з того, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Оскільки з тексту наданого ОСОБА_5 31 січня 2001 року Зобов'язання вбачається лише те, що відповідач отримав грошові кошти як фінансову допомогу, то спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

Оцінюючи повно і всебічно встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до статей 10, 11, 57-60 ЦПК України, суд визнає, що будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження існування підстав, передбачених ст.ст. 1046-1050 ЦК України, для стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача боргу за договором позики від 01 квітня 2004 року та від 31 січня 2001 року, позивач ОСОБА_4 до суду не представив.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Судові витрати мають бути віднесені на позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 10,11,209,212,214-215,218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Скасувати арешт майна, яке належить ОСОБА_5, який зареєстрований за адресою: 64306, АДРЕСА_1, накладений ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 травня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд шляхом подачі у 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М. П. Одарюк