Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/2994/16-ц

Провадження № 2/126/78/2017

"31" серпня 2017 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Кучанська В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

11.11.2016 року позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором без номера від 08.11.2010 року в загальному розмірі 23964,59 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 11693,14 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 10154,09 грн., заборгованість за пенею та комісією 500 грн., штраф 500 грн. (фіксована частина) та штраф 1117,36 грн. (процентна складова), а також судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08.11.2010 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір без номера, згідно якого відповідачеві було надано кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки. Відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання позичальника, внаслідок чого станом на 27.10.2016 року виникла його заборгованість у вказаному вище розмірі.

В свою чергу представник відповідача ОСОБА_3, який наділений повноваженнями від імені ОСОБА_1 подавати та підписувати позовні заяви, заявив зустрічний позов, в якому, просить визнати порушеними права ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг та визнати недійсним кредитний договір без номера від 08.11.2010 року укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "Приватбанк".

В обгрунтування зустрічного позову представник позивача посилається на те, що при укладенні зазначеного вище кредитного договору ПАТ КБ "Приватбанк" не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України, а саме не виконав вимоги закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Вважає, що в момент підписання кредитного договору ОСОБА_1 як споживач, була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору. Відповідачем не тільки грубо порушено норми ЦК України, Закону України "Про захист прав споживачів" Постанову НБУ № 168, а й не надано ПАТ КБ "Приватбанк" взагалі жодних документів, що підтверджують видачу кредиту.

Крім того, представник відповідача заявив про застосування до даного позову позовної давності.

В судове засідання представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" не з'явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, а також подав заперечення проти зустрічного позову з посиланням на його безпідставність та заявив про застосування до зустрічного позову позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином у встановленому законом порядку був повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Надав до суду клопотання в якому просить застосувати до первісного позову строк загальної позовної давності, а саме з 08.11.2010 року і в позові ПАТ КБ "Приватбанк" відмовити.

Оскільки сторони в судове засідання не явилися, на підставі ст. 197 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без фіксації судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов слідуючих висновків.

Відповідно до ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як випливає із змісту Книги п'ятої Цивільного кодексу України кредит є одним із видів зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Із матеріалів справи вбачається наступне: згідно доданої до позовної заяви копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, наданої позивачем в ході судового провадження підписаної відповідачем, Умов та Правил надання банківських послуг, які складають собою кредитний договір, даний договір було укладено між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 08.11.2010 року.

Згідно даного договору позивачем було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60 % річних.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а отже зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 27.10.2016 року має заборгованість 23964,59 грн..

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення первісного позову суд виходить з того, що, як зазначено вище, при укладенні кредитного договору відповідачем ОСОБА_1 були підписані анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк" та довідка про умови кредитування. Анкета-заява містить також і пам'ятку клієнта, яка є відривною частиною анкети-заяви.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби звязку, наприклад електронний.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

08.11.2010 року Відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

У даній анкеті-заяві від 08.11.2010р. зазначено, що підписавши цю заяву, Відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування.

Підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються і зобовязуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому.

Отже, враховуючи вищевикладене, заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг складають Договір про надання банківських послуг.

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданим позивачем, відповідач ОСОБА_1 частково погашала заборгованість по кредиту, а отже додатково підтвердила згоду зі всіма умовами договору.

За таких обставин суд не погоджується з твердженнями представника відповідача ОСОБА_3 про відсутність письмової форми кредитного договору і вважає, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та Узагальнення Верховного суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Представником позивача за зустрічним позовом не було належним чином обґрунтовано та доведено вчинення банком активних дій, спрямованих на формування у ОСОБА_1 хибної уяви щодо істотних умов договору, які могли б бути підставою для неукладання цієї угоди на запропонованих умовах. Посилання представника позивача за зустрічним позовом на те, що ПАТ "ПриватБанк" не було здійснено жодних заходів щодо надання інформації про ознайомлення з умовами кредитування, та те, що ОСОБА_1 як споживач, була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, суд до уваги не приймає, оскільки в зазначеній вище анкеті-заяві вказано, що відповідач ознайомлений з Умовами та Правилами, і відповідач підтвердила це своїм підписом.

Оскільки суд не вбачає передбачених статтею 203 ЦК України підстав недійсності даного кредитного договору, то також приходить до висновку про відсутність підстав для застосування передбачених частиною 1 статті 216 ЦК України наслідків недійсності правочину та для задоволення зустрічних вимог представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3.

Крім того, відповідно з ч. 1, 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 23 статті 1 цього Закону визначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно пункту 19 статті 1 Закону визначено, що продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Отже з наведених положень закону вбачається, що спірний кредитний договір не є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому до нього не можуть застосовуватися вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та з цих підстав він не може бути недійсним.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи умови договору укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, враховуючи п. 1.1.7.42 Умов та Правил надання банківських послуг де зазначено, що дія договору припиняється з моменту закриття останнього рахунку клієнта та після повного погашення заборгованості по кредиту, суд приходить до висновку, що перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається не після несплати чергового платежу, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Крім того, навіть якщо враховувати, що перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу відповідачем, то з розрахунку заборгованості, наданого ПАТ КБ "ПриватБанк" вбачається, що останнє погашення по кредиту в розмірі 100,00 гривень було здійснене ОСОБА_1 24.05.2016 року, а ПАТ "ПриватБанк" звернувся до суду 11.11.2016 року і тому застосування строку позовної давності до первісного позову в цьому випадку буде взагалі недоречно.

Що ж до клопотання ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо застосування строку позовної давності до зустрічного позову, суд приходить до висновку, що воно є обгрунтованим, оскільки кредитний договір № б/н був укладений між позивачем та ОСОБА_1 08.11.2010 року і тому саме з цієї дати ОСОБА_1 було відомо про порушення її права і саме з цього часу й розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив 08.11.2013 року. ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом лише 06.02.2017 року, тобто із пропуском строку позовної давності.

За таких обставин, враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання кредитного договору не дійсним задоволенню не підлягає.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 215, 230, 1048, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174 ч.4, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», жительки АДРЕСА_1, заборгованість за кредитним договором без номера від 08.11.2010 року, яка складається з наступного:

-заборгованість за кредитом 11693,14 грн.;

-заборгованість по процентам за користування кредитом 10154,09 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією 500,00 грн.;

- штраф (фіксована частина) 500 грн.;

- штраф (процентна складова) 1117,36 грн..

Стягти з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1378 грн. 00 коп..

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання кредитного договору не дійсним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Вінницької області через Бершадський районний суд.

Суддя О. Г. Рудь