Справа № 504/3649/17
Провадження № 6/504/248/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2017 р. смт. Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря - Мельниковій В.М.,

за участі державного виконавця Баловнєвої О.С.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 9, смт. Доброслав подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лиманського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Одеській області Баловнєвої О.С., за погодженням з начальником цього відділу Стоніс Ю.В., про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області звернувся до суду із поданням, яким просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_3 право виїзду за межі України.

В судовому засіданні державний виконавець подання підтримав, послався на те, що боржник - ОСОБА_3 в добровільному порядку не виконує рішення Комінтернівського районного суду Одеської області у справі № 2-928 від 12.03.2010 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини у розмірі однієї четвертої частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.01.2010 року, до повноліття дитини.

Дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали виконавчого провадження ВП №18178487, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення подання, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права.

В силу ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналіз наведеної норми Основного Закону, дозволяє суду дійти до висновку, що свобода вільно залишати територію України не є абсолютною, і може бути обмежена на підставі закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими для виконання на всій території України.

У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму рішенні від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення, залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, згадане вище рішення у справі Войтенка, п. 53).

Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі «Райлян проти Росії» (Raylyan v. Russia), № 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007 року).

Суд також зазначив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року).

У відповідності до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини (Рим, 1950 рік) кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням і злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно усталеної правозастосувної практики Європейського Суду, термін «необхідність» полягає в тому, що втручання відповідає соціальній необхідності і, зокрема, що ця «необхідність» пропорціональна поставлені законній меті.

З'ясовуючи, чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві», Європейський Суд виходить з того, що договірним державам надана певна свобода власного розсуду (Camenzind v. Switzerland) от 16 декабря 1997 г., Reports of Judgments and Decisions 1997-VIII, p. 2893, §44).

Однак виключення, які містяться в пункті 2 статті 8 Європейської Конвенції з прав людини, необхідно розуміти вузько, а необхідність їх застосування в конкретній справі повинна бути переконливо встановленою (Buck v. Germany), §44).

Європейський Суд з прав людини у справі (Smirnov v. Russia) відмітив, що повинна мати місце розумна пропорційність між застосованими заходами та поставленою метою, яка повинна бути здійснена будь- якими мірами з боку держави, в тому числі мір, що направлені на контроль використання особою майна. Ця вимога є поняттям «справедливого балансу», якого необхідно досягнути між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи (Edwards v. Malta).

У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої статті 6 цього Закону, зокрема якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Матеріалами наданих для огляду в судовому засіданні виконавчих проваджень встановлено, що за рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.03.2010 року у справі № 2-928/10 ОСОБА_3 зобов'язаний оплачувати аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі однієї четвертої частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.01.2010 року, до повноліття дитини.

Суд враховує, що ОСОБА_3 обізнаний про відкрите відносно нього як боржника виконавчого провадження (що підтверджується платіжним дорученням № 2259 від 12.10.2017 року про часткову оплату боржником заборгованості по аліментам), рішення суду має періодичний характер, на теперішній час рішення не виконано, оскільки, не зважаючи на часткову оплату заборгованості боржником, заборгованість згідно розрахунку державного виконавця від 30.10.2017 року станом на 30.10.2017 року становить 10 749, 50 грн. Розрахунок боржником не оспорений.

Отже, суд дійшов до переконливого висновку, що тільки шляхом обмеження боржнику наданого йому певного Конституційного права, зокрема, свободи вільно залишати межі України, можливо домогтися захисту права позивача (стягувача за виконавчим провадженням) на справедливий суд.

Таким чином, суд дійшов до висновку про обгрунтованість вимог державного виконавця, оскільки ці вимоги засновані на законі, в зв'язку із чим подання підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини, ч.1 ст. 8, ст. 33, ч. 5 ст. 124 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. ст. 208-210, 293, 294, 296, 377-1 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Подання державного виконавця, - задовольнити.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, тимчасово, до повного погашення заборгованості за виконавчим провадженням ВП№ 18178487 обмежити право виїзду за межі держави Україна.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом п'яти днів з часу отримання її копії через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя В.К. Барвенко