Номер провадження: 22-ц/785/2564/17
Номер справи місцевого суду: 495/9610/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

при секретарі Ярахмедові Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Білгород-Дністровська районна державна нотаріальна контора про визнання права на спадкування і визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИЛА :

30.10.2015 року, ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про поділ спадкового майна шляхом визнання за ним права власності на земельну ділянку, а за відповідачами визнання права власності на житловий будинок, і, остаточно уточнивши позов 27.10.2016 року, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив №13 ділянка №2, масив №1 ділянка № 191 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер 24.02.2008 року.

Позов обґрунтовано тим, що 24.02.2008 року помер його дід ОСОБА_5, який за життя залишив заповіт за умовами якого належне йому майно заповів йому ОСОБА_3 та своєму сину ОСОБА_6

Між позивачем і ОСОБА_2Н мала місце домовленість про те, що позивач успадковує земельну ділянку, а ОСОБА_6 жилий будинок з надвірним спорудами. 20.06.2013 року помер ОСОБА_6, спадкоємцем якого є відповідач ОСОБА_2

Посилаючись на те, що він з 2008 року користується земельною ділянкою, яку отримав у спадок від діда, батько відповідача і сам відповідач належним чином не прийняли спадщину, відповідач безпідставно зазіхає на частину спадщини у вигляді земельної ділянки, яку успадкував він, позивач просив позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 підтримав позов у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, 01.02.2016 року звернувся із зустрічним позовом про визнання права власності, і, остаточно уточнивши вимоги, просив: визнати, що він має право на спадкування після смерті батька ОСОБА_2; визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки і на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області.

Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що 24.02.2008 року помер його дід ОСОБА_5, після смерті якого відкрилась спадщина за заповітом на майно у вигляді земельної ділянки та житлового будинку, спадкоємцями якого за заповітом є позивач ОСОБА_7 і його батько ОСОБА_6 ОСОБА_6 прийняв спадщину, оскільки на час смерті батька проживав разом із ним, а також подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. 20.06.2013 року помер його батько ОСОБА_6, який до дня смерті проживав у житловому будинку по вул. Калініна,159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області. 20.12.2016 року він подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6

Посилаючись на те, що його батько прийняв спадщину після смерті діда ОСОБА_5, а він відповідно прийняв спадщину після смерті свого батька, просив позов задовольнити.

Представник ОСОБА_2 підтримав позов у судовому засіданні в суді першої інстанції.

ОСОБА_3 зустрічний позов не визнав.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.12.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, ОСОБА_2 відмовлено у зустрічному позові.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив №13 ділянка №2, масив №1 ділянка № 191 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, який помер 24.02.2008 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду від 13.12.2016 року скасувати, постановити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у позові і про задоволення зустрічного позову, посилаючись на незаконність рішення суду, невідповідність висновків суду вимогам ст. 1276 ЦК України, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У засіданні колегії суддів: Морозовський В.В. і його представник скаргу підтримали; ОСОБА_3 скаргу не визнав.

Представник третьої особи не зявився у засідання колегії суддів.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України.

За змістом ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню (ст. 309 ч.2 ЦПК України).

ОСОБА_3, остаточно уточнивши позов 27.10.2016 року, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив №13 ділянка №2, масив №1 ділянка № 191 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер 24.02.2008 року (а.с.1-3, 151-154 т.1).

ОСОБА_2 позов не визнав, 01.02.2016 року звернувся із зустрічним позовом про визнання права власності, і, остаточно уточнивши вимоги, просив: визнати, що він має право на спадкування після смерті батька ОСОБА_6; визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки і на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області (а.с.20-25,136-141 т.1).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 і відмовляючи у позові ОСОБА_2 виходив з того, що спадщину після смерті ОСОБА_5 його син і батько ОСОБА_2 ОСОБА_6 не прийняв, а єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його онук - ОСОБА_3 (а.с.-180-189 т.1).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Позов ОСОБА_3 і позов ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково зважаючи на наступне.

Між сторонами виникли правовідносини із спадкування, які регулюються нормами ЦК України.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.ст.1216 ч.1, 1217 ч.1, 1221 ч.1 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст.ст. 1223 ч.ч.1-3, 1236 ч.ч.2,4 ЦК України).

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ст. 1225 ч.1 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1258 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ст. 1268 ч.ч.1-3 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ч.5 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. (ст. 1269 ч.1, 1270 ч.1 ЦК України у редакції чинній станом на час відкриття спадщини 24.02.2008 року).

Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними (ст. 1278 ч.1 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ч.ч.1,3 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ст. 1297 ч.1 ЦК України).

Колегією суддів встановлено, що 24.02.2008 року помер ОСОБА_5, який за життя залишив заповіт за умовами якого усе належне йому майно заповів онуку ОСОБА_3 та сину ОСОБА_6 (а.с.4,5 т.1).

Спадкове майно після смерті ОСОБА_5, на час відкриття спадщини, складалось із: житлового будинку з надвірним спорудами (садиби) по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області і земельної ділянки площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив №13 ділянка №2, масив №1 ділянка № 191 (а.с.7,8,81 т.1, а.с.3-10 т.2).

На час відкриття спадщини спадкодавець ОСОБА_5, Н.П., у встановленому законом порядку, був зареєстрований і проживав ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.81 т.1, а.с. 9 т.2).

Реєстрація місця проживання/перебування, у розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який регулює відносини,

повязані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ст. ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Отже зареєстроване, у встановленому законом порядку, місце проживання / перебування особи є офіційним місцем проживання/перебування цієї особи і саме за цією адресою ведеться будь-який облік особи, зокрема і у разі вирішення питань про спадкування після смерті цієї особи.

Зважаючи на викладене, у розумінні ст. 1221 ч.1 ЦК України, місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 є останнє місце його проживання, зареєстроване у встановленому законом порядку, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 (24.02.2008 року), його син ОСОБА_2, у встановленому законом порядку, був зареєстрований у проживав у житловому будинку по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області (а.с. 9 т.2).

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України (6 місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї (а.с.30 т.1, а.с.9 т.2).

ОСОБА_2, в період з 24.02.2008 року по 24.08.2008 року, не подавав до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті батька ОСОБА_5, 28.08.2008 року до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 від 22.08.2008 року про прийняття спадщини (а.с.30,30 зворот,51,53,54,57, а.с. 9 т.2).

22.08.2008 року до нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_5 у порядку спадкування за заповітом, яка зокрема, зазначала, що спадкодавець ОСОБА_5 постійно мешкав та був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.50 т.1).

Зважаючи на те, що ОСОБА_6, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, а ОСОБА_3, у встановленому законом порядку, подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, спадщина у вигляді житлового будинку з надвірним спорудами (садиби) по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області та земельної ділянки площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив №13 ділянка №2, масив №1 ділянка № 191, у розумінні ст. 1268 ч.5 ЦК України, належить спадкоємцям у рівних частках з часу відкриття спадщини, тобто з 24.02.2008 року.

20.06.2013 року помер ОСОБА_6 (а.с.66 т.1).

20.12.2013 року ОСОБА_2, син ОСОБА_6 подав до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6, який постійно проживав і був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначена заява надійшла до державної нотаріальної контори 24.12.2013 року (а.с.64 т.1).

З 20.12.2013 року 1/2 частина житлового будинку з надвірним спорудами (садиба) по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області та земельна ділянка площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить спадкоємцю ОСОБА_6 його сину ОСОБА_2

30.07.2015 року державний нотаріус відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька з тих підстав, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок і земельну ділянку (а.с.39, 75 т.1).

Право власності на земельну ділянку площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив №13 ділянка №2, масив №1 ділянка № 191 підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, який видано 04.08.2003 року на імя спадкодавця ОСОБА_5 (а.с.7,8 т.1).

Вирішуючи питання стосовно спадкування житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області слід виходити із наступного.

Спадкодавець ОСОБА_5 за життя не зареєстрував своє право власності на спірний житловий будинок з надвірними спорудами, що позбавило його спадкоємців своєчасно отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі.

Зазначена ситуація характерна для житлових будинків у сільських населених пунктах,збудованихдо1992року.

За часів існування СРСР питання оформлення правовстановлюючих документів на житлові будинки регулювалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла до 1995 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.95р).

Однак з урахуванням положень пунктів 1, 4 та 6 Інструкції її дія не поширювалась на сільські населені пункти.

Починаючи з 1979 року, в сільській місцевості запроваджено ведення погосподарських книг, які були особливою формою статистичного обліку, в якому відображалась інформація про склад домоволодіння, загальну та жилу площу житлового будинку, рік введення в експлуатацію, а також про «голову господарства».

Разом з тим, і в погосподарських книгах зразка 1979 року не існувало поняття «власник житлового будинку».

Неврегульованість питання реєстрації права власності на житлові будинки, які розташовані в селах, призвела до того, що власники домоволодінь не реєстрували свої права на дане майно і не отримували правовстановлюючі документи. Як правило, все обмежувалось внесенням відповідних змін до погосподарської книги відповідної сільської ради.

За вказаних обставин спадкоємці, які прийняли спадщину після вступу 01.01.2004 року ЦК України, можуть захистити своє право на спадкування нерухомого майна лише шляхом звернення до суду із позовом про визнання за ними права власності на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини.

Одним із доказів належності нерухомого майна спадкодавцю в такому випадку може бути, зокрема, витяг із погосподарської книги, в якій зазначається рік побудови будинку (введення в експлуатацію), інформація про власника (голову двору, домогосподарства) , адресу домоволодіння та інша інформація.

Зважаючи на викладене, колегією суддів витребувано витяг із погосподарської книги житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Калініна, 159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області, відповідно до якого станом на 2008 рік, час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5, спірний житловий будинок з надвірними спорудами (садиба) № 159 по вул. Калініна у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області складався з житлового будинку загальною площею 56,1 м2, житловою площею 27,8 м2 (а.с.3-10 т.2).

Оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_6, у 2008 році, у встановленому законом порядку, прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5, яка у тому числі складається із житлового будинку з надвірними спорудами (садиби) № 159 по вул. Калініна у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_2, у 2013 році, після смерті батька ОСОБА_6, успадкував належну його батьку частину житлового будинку, ОСОБА_2 заявив вимоги про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, вимоги ОСОБА_2 у цій частині ґрунтуються на законі, доведені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у цій частині.

Вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права на спадкування після смерті батька ОСОБА_6 охоплюються вимогами про визнання права власності у порядку спадкування за законом і не потребують додаткового визначення рішенням суду.

Заперечення ОСОБА_3 із посиланням на те, що: відповідач і його адвокат неправильно тлумачать та застосовують ст. 1276 ЦК України; ОСОБА_6 подав заяву до нотаріальної контори після спливу строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5; на час відкриття спадщини спадкодавець проживав у ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується відповідними довідками сільської ради та показами свідків; ОСОБА_6 не прийняв спадщину, оскільки не проживав разом із спадкодавцем за однією адресою; він протягом 9-ти років користується земельною ділянкою, що підтверджується довідкою СФГ «Лука», - не заслуговують на увагу з таких підстав.

Неправильне посилання ОСОБА_2 і його представника на ст. 1276 ЦК України, у даному випадку, не є підставою для відмови у позові, оскільки суд виходить з конкретних обставин справи, при цьому застосуванню підлягають норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Колегією суддів встановлено і підтверджується належними та допустимими доказами, що ОСОБА_6, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Зареєстроване, у встановленому законом порядку, місце проживання/перебування особи, у розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є офіційним місцем проживання/перебування цієї особи і саме за цією адресою ведеться будь-який облік особи, зокрема і у разі вирішення питань про спадкування після смерті цієї особи.

Належними та допустимими доказами встановлено, що ОСОБА_5, на час смерті, у встановленому законом порядку, був зареєстрований в житловому будинку з надвірними спорудами № 159 по вул. Калініна у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області, за життя ОСОБА_5 не змінював реєстрацію, у тому числі на житловий будинок по вул. Механізаторів,75 в с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області (а.с.9 т.2).

Саме за місцем реєстрації спадкодавця ОСОБА_5, яке співпадає з місцем відкриття спадщини і знаходженням нерухомого майна, яке є предметом спадкування - житловий будинок з надвірними спорудами (садиба) № 159 по вул. Калініна у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області, державною нотаріальною конторою у 2008 році відкрита спадкова справа щодо майна ОСОБА_5

Видані сільською радою у свій час довідки, які суперечать одна одній, а також пояснення свідків у суді з цього приводу, у даному випадку, не є допустимими доказами, оскільки реєстрація спадкодавця ОСОБА_5 і спадкоємця ОСОБА_6 по вул. Калініна,159 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області, насамперед, підтверджена належними і допустимими доказами - витягом із по господарської книги (а.с.9 т.2) т а копією паспорта ОСОБА_6 про реєстрацію місця проживання (а.с.30,30 зворот т.1).

Сам по собі факт отримання ОСОБА_3 доходів від здачі в оренду земельної

ділянки, яку у рівних частках у свій час успадкував ОСОБА_6, а після його смерті - ОСОБА_2, не є підставою для відмови ОСОБА_2 у позові про визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді першої і у суді апеляційної інстанцій, які документально підтверджені (а.с.26 , 205 т.1).

Приймаючи до уваги, що рішення суду не відповідає обставинам справи і вимогам закону, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового рішення з підстав, які викладені в мотивувальній частині рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Позов ОСОБА_2 про визнання права на спадкування, визнання права власності на частину земельної ділянки і частину житлового будинку у порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив №13 ділянка №2, масив №1 ділянка № 191 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер 24.02.2008 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 7,753 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монашівської сільської ради, масив №13 ділянка №2, масив №1 ділянка на № 191 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер 20.06.2013 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами (садиби) № 159 по вул. Калініна у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області і складається житлового будинку загальною площею 56,1 м2, житловою площею 27,8 м2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 510,20 гривень і за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 818,98 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням ухвалою законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. ОСОБА_8 Сєвєрова