АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/6955/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Головачова Я.В.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Асгард-фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, який неодноразово уточнювала, і остаточно просила визнати звільнення на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити її на роботі у ТОВ "КУА "Асгард-фінанс" на посаді фахівця з управління активами з 29 липня 2013 року; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 2014 950, 35 грн, а також нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на її доходи та суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування починаючи з 22.07.2013; а також стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що наказом №6к від 22 липня 2013 року її, як сертифікованого Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку фахівця по роботі з цінними таперами, було прийнято на роботу у ТОВ "КУА "Асгард-фінанс" на посаду фахівця з управління активами. Розмір погодженої заробітної плати становив 20 000 грн. на місяць. У день прийому на роботу вона надала відповідачу заяву про прийняття на роботу із зазначенням свого місця проживання, номеру телефону, трудову книжку, копію паспорту та ідентифікаційного коду. Після прийняття її на роботу, на виконання вимог Положення про сертифікацію осіб, що здійснюють професійну діяльність з цінними паперами в Україні №93 від 29.07.1998 року, вона повідомила, в установлений строк Державну комісію з цінних паперів та фондового ринку про зміну свого постійного місця роботи та надала завірену відповідачем копію трудової книжки. За час роботи, заробітна плата їй виплачувалась відповідачем регулярно, першого числа кожного місяця. Наприкінці 2014 року вона звернулась до Пенсійного фонду України звідки отримала довідку за формою ОК-5 з якої довідалась, що відповідач за час роботи заробітну плату виплачував їй неофіційно, не сплачуючи податки, з чим вона не погодилась та, 18 листопада 2014 року, письмово звернулась до відповідача із заявою про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). Отримавши вказану заяву відповідач її умовив не звільнятись та обіцяв нарахувати та виплатити офіційну заробітну плату. 23 березня 2015 року вона вперше за весь час роботи звернулась до відповідача з заявою про надання їй основної відпустки тривалістю 20 днів. Відповідач відмовився приймати від неї зазначену заяву, у зв'язку із чим цього ж дня 23 березня 2015 року, поштою, вона направила на адресу відповідача заяву на відпустку та заяву про звільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за власним бажанням), про що повідомила відповідача. У подальшому, з 07 квітня 2015 року вона припинила відвідувати роботу, однак заробітна плата за березень 2015 року відповідачем залишилась не виплаченою. У травні 2015 року їй стало відомо про те, що її наказом №7К від 29 липня 2013 року звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. З урахуванням викладених посилань, просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді фахівця з управління активами Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Асгард-фінанс» з 29.07.2013 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Асгард-фінанс» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанціїне дослідивши належним чином наявні у матеріалах справи докази дійшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для зобов'язання ТОВ "КУА "Асгард-фінанс" нарахувати та виплатити їй заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 2014 950, 35 грн, зобов'язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на її доходи та суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування починаючи з 22.07.2013 року. У порушення вимог матеріального права дійшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди заявленої у позові у повному обсязі.

У іншій частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржено і підстав перевіряти його законність і обґрунтованість у цій частині у суду апеляційної інстанції немає

У судовому засідання представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов'язання ТОВ "КУА "Асгард-фінанс" нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 2014 950, 35 грн, зобов'язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування починаючи з 22.07.2013 року суд першої інстанції виходи із необґрунтованості позовних вимог в цій частині у зв'язку з їх недоведеністю.

Задовольняючи частково позов у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із т вимог розумності та справедливості т визначив розмір моральної шкоди у сумі 5 000 грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 липня 2013 року, згідно наказу № 6-к від 22 липня 2013 року позивач була прийнята на роботу до ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» та зарахована на посаду фахівця з управління активами, з оплатою праці згідно штатного розкладу, що підтверджується копією трудової книжки позивача, в якій зроблено відповідний запис.

Штатним розкладом, який введено в дію з 22 липня 2013 року, затвердженого наказом № 2Ш від 19 липня 2013 року, в ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» передбачено три посади фахівця з управління активами, на одну з яких була прийнята позивач з окладом 1150,00 грн. на місяць.

22 липня 2013 року позивач зранку з'явилась на роботу та для подальшого оформлення документів з отримання сертифіката повинна була надати в Державну комісію з цінних паперів та фондового ринку витяг з трудової книжки. Відповідачем було надано позивачці оригінал та виготовлену копію трудової книжки. Після отримання всіх необхідних документів позивач залишила підприємство, і протягом всього робочого дня на роботі більше не з'являлась. Поряд з цим і в наступні дні, а саме: 23 липня 2013 року, 24 липня 2013 року, 25 липня 2013 року та 26 липня 2013 року позивач не з'являлась на роботі, відповідача про причини своєї відсутності не повідомила, про що було вкладено відповідні акти.

На підтвердження вищевказаних обставин, працівниками відповідача за підписом - директора підприємства ОСОБА_3 та двох фахівців з управління активами: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були складені акти від 22 липня 2013 року, від 23 липня 2013 року, від 24 липня 2013 року, від 25 липня 2013 року та акт від 26 липня 2013 року про відсутність працівника на роботі протягом дня./а.с. 37-42, т.І/ Відповідні відомості також були внесені відповідачем до табелю обліку використання робочого часу за липень 2013 року.

Вище вказані дії позивача були кваліфіковані відповідачем як прогул та прийнято рішення про звільнення її з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що директором товариства ОСОБА_3 видано наказ № 7-к від 29 липня 2013 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу підставою для звільнення позивача із займаної посади були вищевказані акти: №1 від 22 липня 2013 року, №2 від 23 липня 2013 року, №3 від 24 липня 2013 року, № 4 від 25 липня 2013 року та акт №5 від 26 липня 2013 року.

23 липня 2013 року директором ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» ОСОБА_3 було складено акт яким зафіксовано, що оригінал трудової книжки був виданий ОСОБА_1 для пред'явлення в Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку та станом на дату складання даного акту до ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» повернутий не був.

Згідно п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Як зазначено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У відповідності до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду су дами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Крім того, відповідності до п.п. 22 та 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3. 4. 7. 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або у повноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпПправила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувались вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на недотримання відповідачем вищенаведених вимог закону, а також на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач звільнив її без належної на те правової підстави з порушенням вимог ст. 149 КЗпП України.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Встановивши, що при винесені наказу про звільнення позивача із займаної посади не були дотримані правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про визнання звільнення позивача незаконним та поновлення на посаді фахівця з управління активами з 29 липня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання наказу ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним є безпідставними з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про поновлення на роботі суд повинен, визнати протиправним повністю або частково рішення про звільнення позивача з роботи, скасувати його та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на роботі.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати.

Як убачається із матеріалів справи позивач подавала докази і давали пояснення стосовно позовної вимоги про визнання зазначеного наказу відповідача протиправними та його скасуванню.

У мотивувальній частині рішення суду першої інстанції не зазначено, що в цій частині позову позивачу відмовлено, а навпаки встановлено, що вказаний наказ є незаконним.

За таких обставин позивач має право звернутись до суду першої інстанції з заявою про винесення додаткового рішення, а не усунення зазначеного недоліку рішення суду першої інстанції шляхом його оскарження в цій частині до суду апеляційної інстанції.

Щодо оскарження рішення суду першої інстанцій в частині відмови у задоволенні позову про зобов'язання ТОВ "КУА "Асгард-фінанс"нарахувати та виплатити їй заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 2014 950, 35 грн, зобов'язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на її доходи та суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування починаючи з 22.07.2013 року слід зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно табелю обліку використання робочого часу за липень 2013 року в ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» вбачається, що дані про фактично відпрацьований робочий час позивачем з 22 липня 2013 року по день звільнення відсутні. Зазначений табель засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення.

Відомостями про нарахування заробітної плати (доходів) застрахованим особам з липня 2013 року по березень 2015 року також підтверджується, що нарахування заробітної плати позивачу не здійснювалось.

Довідкою з Пенсійного фонду України за 2013 рік за формою ОК-5 виданою ОСОБА_1 додатково підтверджується відсутність нарахованої суми заробітку для нарахування пенсії за вказаний період.

Як зазначено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Встановивши, відсутність сум, належних позивачу до сплати відповідачем в день її звільнення відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для нарахування їй заробітної плати згідно трудового законодавства за період з 22 липня 2013 року по 31 травня 2016 року.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо зобов'язання нарахування заробітної плати за період з 22 липня 2013 року по 31 травня 2016 року, сплати податку на доходи ОСОБА_1 фактично не вдавався до оцінки доказів у даній справі та не здійснював аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого, суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або у дослідженні яких неправомірно було відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Разом з цим, зазначені вище доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 303 ЦПК України.

Крім того, відсутність затримки розрахунку при звільненні позивача у період з 22 липня 2013 року (прийом на роботу) по 29 липня 2013 року (день звільнення) не надає парових підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України

Доводи апеляційної скарги про необхідність витребування у відповідача оригіналів актів про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці та залишення їх в матеріалах справи до вирішення питання про призначення експертизи не приймаються до уваги з наступних підстав.

Відповідно до статті 301 ЦПК України під час підготовки розгляду справи апеляційним судом, зокрема, вирішується питання призначення експертизи.

Згідно із висновками Пленуму ВСУ, викладеними в постанові Пленуму ВСУ від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», за змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у випадках, коли суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи,витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши думку сторін, колегія суддів не вбачає порушень допущених судом першої інстанції, як і не вбачає поважних причин для неподання позивачем у зв'язку з оспоренням дійсності зазначених актів , клопотання про витребування доказів та проведення судової експертизи в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 14 зазначеної постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Недобросовісним користуванням процесуальними правами вважається, зокрема, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справа судом першої інстанції розглядалась тривалий час, проте у суді першої інстанції заявником будь-яких клопотань про витребування оригіналів зазначених документів та призначення судової експертизи не заявлялось.

Крім того, позивачем у суді першої інстанції не оспорено недійсність зазначених актів.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні позову в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції у порушення вимог матеріального права дійшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 5 000 грн є також безпідставними з наступних підстав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи обставини незаконного звільнення позивача, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000 грн, оскільки така сума грошових коштів є достатньою для компенсації моральних страждань позивача.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права висновків судді першої інстанції не спростовують і не можуть бути підставою для скасування ухвали судді першої інстанції.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді