АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям його з реєстраційного обліку та стягнути судовий збір в розмірі 640 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2017 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач не знявся із реєстраційного обліку зі спірної квартири, якою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. Зазначив, що обрав належний спосіб захисту своїх прав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Справа №755/4380/17
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8293/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірної квартири, сторони по справі не являються членами сім'ї, а тому позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх прав про визнання відповідача на підставі ст. 405 ЦК Українитаким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погодитись не може, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2017 між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 5).

ОСОБА_4 з 16.06.1982 зареєстрований у належній позивачу зазначеній квартирі відповідно до довідки по формі № 3, виданої ЖБК «Хімік-7» від 10.03.2017 № 14 та довідкою від 10.03.2017 № 13, в якій зазначено, що відповідач з 2008 року у спірній квартирі не проживає (а. с. 8, 8а).

Позивач зазначає, що відповідач у добровільному порядку не знявся із реєстрації місця проживання, квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушуються право власності, а тому звернувся із відповідним позовом до суду.

За змістомст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 383 ЦК Українивласник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що одним з найважливіших прав власника квартири є можливість використовувати останню для власного проживання або проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Даному праву кореспондує обов'язок власника використовувати житло лише за цільовим призначенням, тобто неможливість використання житла для промислового виробництва та інших цілей, не пов'язаних із проживанням у ньому.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 27.02.2017 (а. с. 5).

Відповідно до ст. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагатибудь-яких усунень свого порушеного права від буд-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Постанова Верховного суду України від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16.

Відповідно до ст. 72 ЖК Українивбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням провадиться в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з 16.06.1982 зареєстрований у належній позивачу зазначеній квартирі відповідно до довідки по формі № 3, виданою ЖБК «Хімік-7» від 10.03.2017 № 14 та довідкою від 10.03.2017 № 13, в якій зазначено, що відповідач з 2008 року у спірній квартирі не проживає (а. с. 8, 8а) та останній не є членом сім'ї позивача.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач у спірній квартирі не проживає, не користується останньою без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушує право власності позивача, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 втратив право користування квартирою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 30.06.2015 у справі №21-1438а15.

За наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку підлягають також задоволенню.

На вищевикладене суд першої інстанції увагу не звернув, дійшов невірних висновків з неповним з'ясуванням обставин справи та порушення норм матеріального права.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач поряд з посиланням на норми ст. 405 ЦК України, зазначав й ст. 391 ЦК України, а тому звернувся до суду із відповідним позовом, обравши спосіб захисту передбачений ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За наведеного, вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 344 грн.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити.

Визнати ОСОБА_4таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям його з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 344 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк