АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарях Дука В.В., Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 757/46740/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2699/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Підпалий В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просив розірвати шлюб між сторонами, який зареєстрований в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї 21 вересня 2005 року, актовий запис №2609.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що протягом тривалого часу вони не проживають однією сім'єю та подальше збереження сімейних відносини між ними є неможливим.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року позов задоволено та шлюб між сторонами розірвано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, не повне з'ясування обставин справи, неправильне застосування та порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції задовольнивши вимоги позивача, не забезпечив захист прав відповідача і малолітніх дітей та безпідставно розірвав шлюб сторін.

Суд, на думку апелянта, поверхнево розглянув справу та не врахував, що сім'я могла б зберегтися, зокрема, апелянт вказує на те, що суд безпідставно не надав за клопотанням відповідача часу на примирення сторін.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що суд безпідставно не взяв до розгляду в одному провадженні зустрічний позов про встановлення місця проживання дітей та стягнення аліментів.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.09.2005 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, зроблено запис № 2609.

Від спільного життя подружжя мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам подружжя, а також встановивши те, що не будуть порушені їхні особисті та майнові права а також права їх дітей.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції по суті відповідає.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції задовольнивши вимоги позивача, не забезпечив захист прав відповідача і малолітніх дітей та безпідставно розірвав шлюб сторін, адже сім'я могла б зберегтися, виходячи з наступного.

Судовою колегією було прийнято до уваги доводи апелянта про те, що суд безпідставно не надав за клопотанням відповідача часу на примирення сторін та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року було задоволено клопотання представника відповідача та надано сторонам строк для примирення тривалістю у 3 місяці, як того просила сторона відповідача.

Проте, після закінчення наданого колегією суддів строку, позивач наполягав на розлученні та не заявив про примирення з відповідачем.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» з метою правильного й однакового застосування законодавства під час вирішення справ даної категорії, судам роз'яснено які дії обов'язково слід вчиняти при розгляді подібних справ.

Так, в пункті 10 вказаної Постанови зазначено, що Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Ухвала суду про відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення не підлягає оскарженню в апеляційному та касаційному порядку (статті 293, 324 ЦПК).

Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Колегією суддів було дотримано вказані роз'яснення Верховного Суду України та, у зв'язку із відсутністю згоди відповідача на розірвання шлюбу та наявності малолітніх дітей, вжито усі передбачені законодавством заходи щодо примирення подружжя, передбачені ч. 1 ст. 111 СК України та ч. 5 ст. 191 ЦПК, надано достатній час для примирення, той на якому наполягала сама сторона відповідача.

Після закінчення призначеного судом строку на примирення позивач все одно наполягала на припиненні шлюбу, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, оскільки відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що розлучення порушує інтереси відповідача та шлюб можливо було зберегти.

Колегія суддів не звертає увагу на доводи апелянта про те, що суд безпідставно не взяв до розгляду в одному провадженні зустрічний позов про встановлення місця проживання дітей та стягнення аліментів, оскільки дане питання вже не вирішується на даній стадії процесу.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції слід виключити посилання на ст. 109 СК України, оскільки в даній справі сторони не заявляли про наявність між ними письмового договору про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виключивши з мотивувальної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року посилання на статтю 109 СК, а в іншій частині залишити без змін, оскільки колегія суддів вважає його обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції по суті спору не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року посилання на статтю 109 Сімейного кодексу України.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді