Справа № 359/4699/16-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/3951/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 18.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперська Т.Ц., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 7 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання договорів дарування недійсними,

у с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що у 1998 року вона почала зустрічатися з ОСОБА_4, а з вересня 2003 року вони постійно проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка разом з її сином від попереднього шлюбу ОСОБА_5, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. 4 вересня 2010 року вони зареєстрували шлюб, який на підставі рішення суду від 22 квітня 2016 року було розірвано. Під час спільного проживання, а саме 2 вересня 2004 року, за кошти отримані від продажу власної квартири та від позики батьків позивача ОСОБА_4 придбав незакінчений будівництвом житловий будинок, який в подальшому було добудовано спільними зусиллями. 1 червня 2007 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,2084 га. Позивач вказала, що добровільної згоди про поділ вказаного майна після припинення шлюбних відносин не досягнуто. Крім того, ОСОБА_4 без її згоди подарував житловий будинок та земельну ділянку своїй доньці ОСОБА_3 згідно договорів дарування від 6 серпня 2016 року, а 20 вересня 2016 року він помер.

Посилаючись на викладене та з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд встановити факт проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_4 з вересня 2004 року по 4 вересня 2010 року включно; визнати житловий будинок та земельну ділянку по вул. Сагайдачного, 12 у с. Кірове Бориспільського району Київської області спільною сумісною власністю подружжя та поділити його, визнавши на нею право власності на 1/2 частину цього майна; а також визнати договори дарування нерухомого майна недійсними.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 7 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через свого представника ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт проживання однією сімєю з ОСОБА_4, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, а також її участі у придбанні та добудові спірного житлового будинку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 4 вересня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року було розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 2 вересня 2004 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_7 незакінчений будівництвом житловий будинок (73 %) з надвірними будівлями по вул. Сагайдачного, 12 у с. Кірове Бориспільського району Київської області.

17 серпня 2010 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право приватної власності на вказаний будинок.

На виконання рішення Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області від 11 січня 2005 року № 371 ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,2084 га від 1 червня 2007 року.

6 серпня 2016 року ОСОБА_4 подарував житловий будинок та земельну ділянку своїх доньці ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідчених договорів дарування.

20 вересня 2016 року ОСОБА_4 помер.

Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 30 листопада 2016 року звернулась його донька ОСОБА_3

За положеннями ч. ч. 1, ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Частина 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 та придбання спірного майна за спільні кошти підтверджується наданими нею довідками та фотографіями, показами свідків та фактом ведення спільного господарства та добудови придбаного будинку.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_4 за життя зазначив про те, що з 25 листопада 1979 року він був одружений з ОСОБА_8, їхня родина потребувала покращення житлових умов, а тому щоб отримати іншу квартиру вони вирішили розлучитися. Незважаючи на це, вони продовжили спільне проживання та ведення сімейного бюджету, продали квартиру № 35 в будинку по вул. Маяковського, 20-а у м. Києві за 124 020 грн. та придбали незакінчений будівництвом житловий будинок по вул. Сагайдачного, 12 у с. Кірове Бориспільського району Київської області за 64 800 грн. Вказав, що дійсно мав близькі стосунки з ОСОБА_2, вони зустрічалися як коханці, однак не проживали однією сімєю як чоловік та дружина, а зареєстрували шлюб лише після набуття права власності на добудований будинок.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини по справі та належним чином оцінив наявні у справі докази та покази свідків, які були допитані в ході судового розгляду, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, у звязку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела, що з вересня 2004 року по 4 вересня 2010 року проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 та факт придбання в цей період за спільні кошти незакінченого будівництвом будинку.

Лише та обставина, що ОСОБА_2 та на той час її неповнолітній син ОСОБА_5 проживали в квартирі у м. Києві, яка належала на праві власності ОСОБА_4, а в подальшому - в с. Лебедин та в с. Кірове Бориспільського району Київської області, а також, що ОСОБА_5 відвідував навчальні заклади, поблизу місця проживання, не може бути беззаперечним доказом того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 існували фактичні шлюбні відносини, вони вели спільний побут, мали спільні права та обовязки. Тобто, проживали як одна сімя та між ними були усталені відносини притаманні подружжю.

Що стосується позовних вимог про поділ спільного майна подружжя та визнання договорів дарування недійсними, то вони є похідними від встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та не підлягають задоволенню також з огляду на таке.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного ОСОБА_9 України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Установлено та вбачається з матеріалів справи, що спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_4 за особисті кошти, отримані від продажу 20 липня 2004 року власної квартири № 35 в будинку по вул. Маяковського, 20-а у м. Києві. Крім того, він добудовувався за кошти, отримані від продажу у 2007 році автомобіля марки AUDI 100.

Наполягаючи на своїх вимогах, ОСОБА_2 вказувала, що частину коштів в сумі 2 000 дол. США на придбання будинку вони з ОСОБА_4 позичили у її батьків, а в подальшому, проживаючи спільно та спільними зусиллями завершували будівництво та внутрішні роботи у будинку, проте матеріали справи не містять доказів в обґрунтування заявлених вимог. При цьому, установлено, що квартира була продана ОСОБА_4 за 124 020 грн., а незавершений будівництвом житловий будинок придбано за 64 800 грн.

Суд першої інстанції встановив всі дійсні обставини справи, а саме: відсутність спільного ведення господарства, спільного бюджету, спільних витрат на придбання спірного майна, врахував, що обставини, які необхідно встановити для застосування ст. 74 СК України, не підтвердилися в ході розгляду справи.

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного ОСОБА_9 України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Розглядаючи спір, суд зясував джерела коштів, за які було придбано будинок та встановив, що земельна ділянка отримана ОСОБА_4 в результаті реалізації права на безоплатну приватизацію у 2005 році, а тому є його особистою приватною власністю.

Такий висновок є правильним, оскільки правовідносини щодо спірної земельної ділянки виникли у 2005 році, а тому регулюються нормами ст. ст. 60, 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI), за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя, а Закон № 2913-VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин.

Не зайвим буде також зазначити, що відсутність згоди на відчуження майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Спільність коштів ОСОБА_2 з ОСОБА_4 у придбанні будинку не встановлено, земельна ділянка також належала особисто ОСОБА_4, тобто на момент укладення спірних договорів дарування єдиним власником майна, що є предметом цих договорів, був ОСОБА_4

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було застосовано положення ч. 1 ст. 62 СК України, яким передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не приймаються до уваги апеляційного суду, оскільки даний позов не предявлявся з цих підстав, і при цьому з матеріалів справи не вбачається, що будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 7 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_9