У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 6 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 21 серпня 2015 року до 6 листопада 2015 року він працював на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень та кадрової робити філії «Ріпкинський райавтодор» дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Наказом начальника філії «Ріпкинський райавтодор» від 20 жовтня 2015 року № 14 він звільнений з указаної посади з 6 листопада 2015 року на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Проте у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд: стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 11 грн 74 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27 листопада 2015 року до 14 березня 2016 року в розмірі 6 430 грн 88 коп. та 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; відшкодувати будь-які податки та відрахування, що можуть бути йому нараховані у зв'язку з указаними сумами.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 6 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що станом на 26 листопада 2015 року, тобто на день проведення останньої виплати позивачеві, у відповідача не існувало заборгованості по належним йому виплатам, у тому числі і компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що судом вирішено спір правомірно та з дотриманням справедливої рівноваги, яка передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між інтересами обох сторін, виходячи з обставин у цій конкретній справі.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 21 серпня 2015 року до 6 листопада 2015 року працював на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень та кадрової робити філії «Ріпкинський райавтодор» дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Наказом начальника філії «Ріпкинський райавтодор» від 20 жовтня 2015 року № 14 він звільнений з указаної посади з 6 листопада 2015 року на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Проте у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Належні позивачу суми виплачені після звільнення й останній платіж здійснено 26 листопада 2016 року.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, не надав належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору; взявши за доказ проведення з позивачем розрахунку висновок судово-економічної експертизи від 19 вересня 2016 року, не перевірив, яку методику розрахунку застосовано експертом при проведенні дослідження та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, що свідчить про його необґрунтованість і незаконність.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що роботодавець у день звільнення з працівником не розрахувався, що є порушенням вимог ст. 116 КЗпП України та не навів достатніх правових підстав, чому не підлягає застосуванню положення ст. 117 КЗпП України.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик