Справа № 204/2666/17
Провадження № 2/204/1949/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2017 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.

за участю секретаря Старостенко Т.В.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача

Державної казначейської служби України ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Державного Казначейства України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Державного Казначейства України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з Державного Казначейства України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 921 600 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 30.12.2016 року на офіційному сайті ВССУ зявився інформаційний лист «Щодо вжиття заходів загального характеру зумовлених порушеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які встановлені рішенням ЄСПЛ від 09.10.2014 року у справі «Чанєв проти України». У вказаному листі зазначено, що враховуючи наведене та практику ЄСПЛ, з метою недопущення прав на свободу та особисту недоторканість судом під час проведення підготовчого судового засідання необхідно врахувати, що застосування ч. З ст. 331 КПК України під час підготовчого провадження є помилковим та не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законодавства. В кримінальній справі № 200/25455/15-к підготовче провадження тривало з 04.12.2015 року по 30.03.2016 року. За вказаний період суд тричі - 04.12.2015, 27.01.2016, 23.03.2016 року, порушуючи вимоги законодавства, продовжував тримання під вартою, де відповідно до тексту ухвал керувався одночасно ст. 314, 315 та 331 КПК, що є неприпустимим. При цьому ще при першій ухвалі, що видно в її тексті, позивач, наголошував про незаконність застосування ст. 331 під час підготовчого провадження, адже виходячи з КПК це очевидно. Суд з думкою позивача не погодився. При цьому позивач посилається на постанову Верховного суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-2203цс15, ст. 56 Конституції України, ст.ст. 16, 23 Цивільного кодексу України, п. 5 ст. 3, ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі є підставою для виникнення самостійних цивільних правовідносин (ст. 11 ЦК України). Зазначив також, що обставиною, яка в даному випадку надає право на відшкодування є: інше судове рішення в розумінні п.1-1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме рішення ЄСПЛ від 09.10.2014 року у справі «Чанєв проти України», яке відповідно до Конституції, КПК України, Закону України «Про застосування практики ЄСПЛ» є частиною національного законодавства та має наднаціональний статус. Вважати, що дане рішення ЄСПЛ не підпадає під визначення ст. 2 Закону є його штучним, безпідставним звуженням, а отже звуженням прав позивача. Щодо розміру моральної шкоди позивач зазначив наступне. Відповідно до ухвали ВССУ від 20.05.2015 року по справі 6-11360св15: доводи касаційних скарг про те, що позивач не довів, а суд не обґрунтував визначений розмір моральної шкоди є безпідставними, оскільки висновки суду вказують на те, як незаконні дії щодо позивача призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Цей розмір шкоди відповідає положенням закону щодо врахування вимог розумності та справедливості і не порушує правила ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», як зазначив у касаційній скарзі прокурор, оскільки зазначає, що розмір шкоди має бути не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а не чітко виходячи лише з одного мінімального розміру заробітної плати. В статті 1 Закону очевидно серед переліку випадків за тяжкістю завдання моральної шкоди неможливо ставити в один рівень випадок, зазначений в пункті 3, з випадком, зазначеним в пункті 2, адже оперативно розшукові заходи проводяться тайно від особи та його турбують як такі що минули. Щодо строку, за який необхідно стягнути шкоду, позивач зазначає, що цей період становить з 04.12.2015 по день ухвалення судового рішення. Станом на день подання позову позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 921 600,00 грн. У звязку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення моральної шкоди.

У звязку з перебуванням позивача у Дніпропетровській установі виконання покарань № 4 згідно ухвали суду проведення судових засідань проводилося у режимі відеоконференції згідно положень ст. 158-1 ЦПК України.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Також суду повідомив, що він тримається під вартою з 11.06.2015 року. На теперішній час судовий розгляд кримінального провадження відносно нього триває, вирок не постановлений. Також повідомив, що обвинувальний акт відносно нього надійшов до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 04 грудня 2015 року. В цей же день відбулося підготовче судове засідання за результатами розгляду якого було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно нього. Коли обвинувальний акт відносно нього надійшов до суду, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно нього ще не сплинув, та повинен був сплинути приблизно 7 або 8 грудня 2015 року.

Представник відповідача Державного Казначейства України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області в судовому засіданні позов не визнав, проти позову заперечував, вважав його безпідставним та просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі, у звязку з тим, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, та на теперішній час не встановлені у відповідному порядку факти незаконного його тримання під вартою.

Представник відповідача Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 98), про причини неявки суд не повідомив. За згодою позивача та представника відповідача суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності другого відповідача, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_1 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 01 лютого 2016 року (а.с. 8 - 9).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_1 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 26 березня 2016 року (а.с. 5 - 7).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2016 року у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_1 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 21 травня 2016 року; кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України призначено до судового розгляду (а.с. 10 - 15).

З пояснень позивача встановлено, що на даний час кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України, перебуває в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська та судом не розглянута.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою був тричі незаконно продовжений позивачу ухвалами Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року, 27 січня 2016 року та 23 березня 2016 року під час підготовчого судового засідання із застосуванням ст. 331 КПК України, що порушує вимоги законодавства.

З цього приводу суд вважає занеобхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (надалі Закон № 266).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 266 у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Як вже зазначалось вище, позивач вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою був тричі продовжений йому ухвалами Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року, 27 січня 2016 року та 23 березня 2016 року незаконно, на підтвердження чого посилається на інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року «Щодо вжиття заходів загального характеру, зумовлених порушенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які встановлені у рішенні Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2014 року у справі «Чанєв проти України», у якому, серед іншого, зазначено, що враховуючи наведене та практику ЄСПЛ, з метою недопущення порушення права на свободу та особисту недоторканність судам під час проведення підготовчого судового засідання необхідно врахувати, що застосування ч. 3 ст. 331 КПК України під час підготовчого провадження є помилковим та не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законодавства (а.с. 16-18).

Як вбачається з вищевказаних ухвал, приймаючи рішення про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд керувався також і ст. 315 КПК України, згідно із якою під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобовязаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до практики ЄСПЛ щодо обрання або продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час підготовчого провадження (ч. 3 ст. 315 КПК України в редакції 2012 року), необхідно враховувати, що водночас із визначеннями законних випадків тримання особи під вартою та процесуальних гарантій обрання і продовження застосування таких запобіжних заходів однозначно визнається неправильним «автоматичне», тобто, без наявності умотивованого рішення суду, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За відсутності відповідних клопотань сторін суд під час підготовчого судового засідання уповноважений поставити перед сторонами провадження питання щодо запобіжного заходу (для якого КПК передбачає обмежений строк дії), оскільки суд на цій стадії процесу відповідає за дотримання розумних строків розгляду справи.

Позивач вважає, що ухвали суду від 04 грудня 2015 року, 27 січня 2016 року та 23 березня 2016 року, якими у підготовчому судовому засіданні позивачу було продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є незаконними.

Проте відповідних рішень національних судів, а також міжнародного суду, які б встановлювали протиправність або безпідставність тримання під вартою ОСОБА_1, та протиправність продовження йому строків тримання під вартою, позивачем в обгрунтування своїх доводів суду не надано.

Частинами 2, 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно положень Закону №266 шкода в порядку, передбаченому його нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону.

Відповідно до ст. 2 Закону № 266 право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

З положень ч. 1 ст. 1 Закону № 266 вбачається, що, серед іншого, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою.

При цьому, зі змісту ст. 1 Закону № 266 вбачається, що під незаконним взяттям і триманням під вартою слід розуміти застосування такого запобіжного заходу у непередбачених законом випадках, зокрема неуповноваженим органом, або якщо злочин, у скоєнні якого підозрюється особа, не передбачає обрання такого запобіжного заходу тощо.

Судом встановлено, що ухвалами Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року, 27 січня 2016 року та 23 березня 2016 року позивачу продовжувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вказані ухвали були постановлені колегією у складі трьох суддів у порядку передбаченому діючим КПК України відносно ОСОБА_1 як обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України. Зазначені ухвали згідно їх резолютивної частини оскарженню не підлягають.

Згідно ч. 5 ст. 532 КПК України ухвали слідчого судді та суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх оголошення.

З наведеного очевидним є те, що ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року, 27 січня 2016 року та 23 березня 2016 року, якими ОСОБА_1 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою набрали законної сили з моменту їх оголошення.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачено, що до основних засад судочинства відноситься обов'язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов'язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, в України проголошений та діє принцип обовязковості судового рішення, який означає, що рішення суду, яке набрало законної сили, обовязкове до безумовного виконання для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб.

Таким чином, ухвали суду, якими відносно позивача було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під варто, та які набрали законної сили, є обовязковими до виконання для усіх осіб без виключення.

Слід також зазначити, що місцевий загальний суд під час розгляду даної справи не наділений повноваженнями щодо надання оцінки рішенням інших судів при вирішенні ними питання про обрання, зміну та продовження строків тримання позивача під вартою. При цьому, місцевий загальний суд не уповноважений давати оцінку тому, якими статтями діючого кримінального процесуального законодавства, керувалися судді при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1, оскільки суд є самостійним, незалежним та неупередженим органом та ніхто не має права втручатися у діяльність суду при здійсненні ним правосуддя. Перегляд судових рішень з наданням їм відповідної оцінки на предмет їх правомірності та законності можливий виключно у процесуальному порядку, передбаченому діючим законодавством.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади», а саме у п. 10, розяснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Згідно пункту 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41 передбачене ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, право на відшкодування шкоди у громадянина, який незаконно був взятий і тримався під вартою, виникає лише у випадку встановлення у визначеному законодавством порядку протиправності або незаконності тримання такої особи під вартою, протиправності продовження строків тримання під вартою. Вказані факти можуть бути встановлені виключно рішенням суду, яке набрало законної сили.

Однак, позивачем не доведено перед судом та не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що обрання та продовження позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є протиправним та незаконним, а усі його твердження зводяться лише до його незгоди з рішеннями суду та помилковим тлумаченням норм законодавства та міжнародної судової практики на свою користь.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266 згідно положень якої право на відшкодування шкоди виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Іншим рішенням суду в розумінні позивача є рішення ЄСПЛ від 09.10.2014 року у справі «Чанєв проти України».

Проаналізувавши доводи позивача в цій частині суд приходить до переконання, що вказані твердження є надуманими, безпідставними та жодним чином не доведеними.

У рішенні ЄСПЛ від 09.10.2014 року у справі «Чанєв проти України» Європейський суд встановив порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки заявник (Чанєв) незаконно утримувався під вартою з 28 лютого 2013 року до 15 квітня 2013 року без жодного рішення суду. Європейський суд з прав людини у вказаній справі зазначив, що новий КПК України (2012 року) чітко та точно не врегулював питання тримання обвинувачених під вартою у період після закінчення досудового розслідування до початку судового розгляду. Та у звязку з тим, що чинне законодавство України дозволяє продовження тримання особи під вартою без судового рішення протягом періоду тривалістю до двох місяців, як це мало місце у справі заявника, якого тримали під вартою без ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у період з 28 лютого 2013 року по 15 квітня 2013 року, констатував порушення п. 1 ст. 5 Конвенції.

Саме на це і звертає увагу національних суддів Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму інформаційному листі від 30 грудня 2016 року «Щодо вжиття заходів загального характеру, зумовлених порушенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які встановлені у рішенні Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2014 року у справі «Чанєв проти України» та зазначає, що застосування ч. 3 ст. 331 КПК України, якою передбачена можливість продовження тримання особи під вартою без судового рішення протягом тривалого періоду до двох місяців (з моменту надходження обвинувального акту до суду та до моменту проведення першого підготовчого засідання ч. 3 ст. 331 КПК України) є помилковим, у звязку з чим її застосування приводить до порушення ст. 5 Конвенції.

Іншими словами, ВССУ наголошує на тому, що тримання особи під вартою у період з дня надходження обвинувального акту до суду та до проведення першого підготовчого засідання, (якщо в цей період спливли строки тримання такої особи під вартою), без відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, є помилковим, не грунтується на вимогах КПК України та у кінцевому підсумку приводить до порушення права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантоване ст. 5 Конвенції.

Однак позивач, в обгрунтування своїх позовних вимог, помилково тлумачить рішення ЄСПЛ від 09.10.2014 року у справі «Чанєв проти України» та інформаційний лист ВССУ від 30.12.2016 року на свою користь.

При цьому позивач не надає суду жодного належного доказу в обгрунутвання того, що його тримали під вартою без відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Таким чином судом встановлено, що у рішенні ЄСПЛ від 09.10.2014 року у справі «Чанєв проти України» на яке як на підставу своїх позовних вимог посилається ОСОБА_1, йде мова про іншу особу, яку певний період часу тримали під вартою без відповідного судового рішення, та у якому не встановлено жодної обставини передбаченої п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266 у відношенні ОСОБА_1

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законом передбачений обовязок сторін подавати докази в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 2 Закону № 266 чітко передбачений порядок відшкодування такої шкоди за рахунок держави, у конкретно визначених законом випадках, які на теперішній час у позивача відсутні та під час розгляду даної справи судом не встановлені.

Оскільки докази неправомірності продовження Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суду не надані, враховуючи, що на теперішній час неправомірність продовження позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не встановлена у визначеному законодавством порядку, а також беручи до уваги, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України на теперішній час перебуває в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська та судом не розглянуте, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди заявлені позивачем передчасно та на теперішній час відсутні будь-які правові підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Таким чином, дослідивши всебічно, безпосередньо та об'єктивно матеріали цивільної справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Державного Казначейства України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди, слід відмовити у звязку з їх передчасним заявленням та відсутністю на теперішній час правових підстав для його задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільняються від сплати судового збору, вони компенсуються за рахунок держави. Таким чином, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі ст.ст. 56, 129, 129-1 Конституцій України, ст.ст. 11, 15, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, та керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-61, 64, 88, 137, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Державного Казначейства України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез