Номер провадження: 22-ц/785/1805/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Поліхранової Ю.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Одеського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

25.01.2012 року ОСОБА_5 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 2-4), який у подальшому був неодноразово уточнений 20.04.2012 року (т. 1 а.с. 21-23) та 15.06.2012 року (т. 1 а.с. 32-34).

05.12.2012 року ОСОБА_5 померла (т. 1 а.с. 99).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2013 року у справі у якості позивача був залучений правонаступник ОСОБА_5 ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 125), яка 27.08.2013 року, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним заповіт від 02.09.2011 року, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, а також визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на спадкування за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, померлого 05.09.2011 року (т. 1 а.с. 112-115).

Обґрунтовуючи свої позовні вимог, позивач посилалась на те, що ОСОБА_5 була рідною тіткою позивача. 05.09.2011 року помер чоловік тітки - ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частини вказаної квартири, яка належала ОСОБА_6 та тітці позивача ОСОБА_5 на праві приватної, спільної, сумісної власності. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 звернулася до Першої ОДНК, однак їй було відмовлено в видачі свідоцтва, оскільки 02.09.2011 року ОСОБА_6 був складений нотаріально посвідчений заповіт на користь відповідачки ОСОБА_3

Тітка позивача ОСОБА_5 не встигла отримати свідоцтво на спадщину та померла.

Позивач вважає, що є сумніви з приводу волевиявлення ОСОБА_6Л щодо укладення заповіту, оскільки під час його укладення ОСОБА_6 хворів та знаходився під дією медичних препаратів, та був непрацездатним за віком, 85 років, у силу чого його воля була паралізована. Позивачем в позові також зазначені посилання на ст. 225 ЦК України, тобто посилання на те, що ОСОБА_6 на час укладання заповіту не міг усвідомлювати та керувати своїми діями. Позивач вважає, що незважаючи на наявність заповіту, її тітка як дружина померлого та як особа непрацездатного віку (на 84-му році життя) мала право на1/4 частину квартири після смерті ОСОБА_6

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 40-48).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 18.11.2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин у справі (т. 2 а.с. 51-54).

Зокрема, апелянт посилається на те, що заповіт був нікчемний, оскільки складений особою, яка перебувала у непрацездатному віці та з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Апелянт вважає, що спадкодавець не міг заповісти свою частку у квартирі відповідачу, яка є сторонньою особою та приходила до квартири подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як листоноша.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачаєтьсяі, що ОСОБА_5 та її чоловіку ОСОБА_6 на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2, яка складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 60, 6 кв.м., з яких житлова 38, 2 кв.м. (т.1, а.с.11, 155, 161-162).

02.09.2011 року ОСОБА_6 склав заповіт, за яким належну йому частку квартири АДРЕСА_3 заповів ОСОБА_3 (т.1 а.с.13).

05 вересня 2011 року ОСОБА_6 помер (т.1, а.с.9).

Похованням останнього займалась відповідачка ОСОБА_3, що не заперечувалось сторонами у справі та підтверджується цілою низкою доказів у справі (т.1, а.с. 60, 61-63).

Після смерті останнього відкрилась спадщина на 1/2 частки квартира АДРЕСА_3.

20.12.2011 року ОСОБА_7 як представник ОСОБА_8 за довіреністю звернувся до Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_6 (т.1, а.с.10).

05.12.2012 року ОСОБА_5 померла (а.с.99).

12.09.2011 року ОСОБА_5 склала заповіт на користь ОСОБА_2 (т.1, а.с.139-165), яка 23.01.2013 року звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини (т.1, а.с.140).

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами ст..ст. 1216-1218 ЦК України.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233, ч.1 ст 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Згідно до розяснень ВССУ, наданих у листі від 16.05.2013 № 24-75304-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

За таких обставин, підставою для визнання заповіту недійсним в судовому засіданні є встановлення факту того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі ( підпис здійснений під тиском або особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними тощо), про що саме і наполягав позивач у своєму позові та поясненнях.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, ОСОБА_7 пояснили, що за подружжям померлих доглядала відповідачка ОСОБА_3

При цьому, ОСОБА_6 завжди розумів значення своїх дій та був при ясному розумі.

Зазначене підтверджується і показаннями нотаріуса, допитаного в якості свідка.

Такі пояснення свідків не спростовані, і обєктивних причин піддавати сумніву їх покази не має, їх показання не суперечать обставинам, відомості про які знаходяться в інших зібраних по справі доказах.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №1674 (т.1, а.с.59) причиною смерті ОСОБА_6 стало злоякісне новоутворення печінки, інтоксикація, без вказівки початку і гостроти протікання патологічного процесу, зацікавленості інших органів і систем.

ОСОБА_6 не перебував на обліку у психіатра та не звертався за медичною допомогою до КУ Міський психіатричний диспансер (т.1, а.с.195).

Значився у реєстрі канцелярії КУ Одеський обласний онкологічний диспансер, як онкологічний хворий з лютого 2011 року по грудень 2011 року, але за медичною допомогою до вказаного закладу не звертався і медична документація відсутня (т.1, а.с.201, 203).

Згідно актів КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» №2 від 09.01.2014 року (т.1, а.с.178-180) та №423 від 28.08.2014 року (т.1, а.с. 213-215), справа була повернута до суду без надання відповідей на поставлені судом питання, при цьому експертами вказано, що виконати експертне завдання на підставі наданих матеріалів не є можливим, у звязку з відсутністю предмета комплексності та нестачі наданих матеріалів. Також експертами заявлялось клопотання про надання роздруківки судових засідань з поясненнями свідків та було рекомендовано обовязкове формулювання експертного завдання для судових експертів психіатрів.

Судом було виконано клопотання експертів та надано роздруківку показань свідків.

Згідно відомостей з висновку судового психіатричного експерта №20 від 20.01.2015 року (т.1, а.с.259-262), виконати експертне завдання в рамках посмертної психологічної експертизи є неможливим.

Згідно висновку судово-психіатричних експертів КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» №42 від 09.02.2016 року (т.2, а.с.3-8), на теперішній час по фактично наданим обєктам дослідження дати однозначні та науково обґрунтовані відповіді на поставлені питання не видається можливим.

Таким чином, належних та допустимих доказів, що стан здоров'я ОСОБА_6 був таким, що він не міг в момент укладання заповіту усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, розуміти значення своїх дій, не надано.

Ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано достовірних та допустимих доказів того, що на час складання заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг контролювати їх, не підтверджено належним чином посилання щодо відсутності волі заповідача.

Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК.

Заповіт ОСОБА_6 складено у письмовій формі, в заповіті зазначено місце та час його складання, підписано особисто ОСОБА_6 та посвідчено нотаріусом у відповідності до статті 1248 ЦК України. Отже суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про його відповідність вимогам ст. 1247 ЦК України.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1276 ЦК України, право на обов'язкову долю переходить до наступної черги спадкоємців за законом чи спадкоємців за заповітом, лише в разі, якщо особа, яка має право на обов'язкову долю, оформила цю долю спадщини. ОСОБА_5 право на обов'язкову долю в квартирі після смерті чоловіка у передбаченому законом порядку оформлено не було.

У звязку з чим заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 на обовязку частку у вигляді 1/4 частки квартири задоволенню не підлягають.

Виходячи з викладеного, висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які ним правильно застосовані.

При цьому, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Зважаючи на вищезазначене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.304,п.1ч.1ст.307,308,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: