Справа № 369/214/17 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2487/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 08.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

8 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Суханової Є.М.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 про виселення,

у с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору іпотеки від 27 грудня 2007 року та договору відступлення прав вимоги від 12 грудня 2011 року воно є іпотекодержателем нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться по вул. І.Франка, 39-а в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області та належить ОСОБА_2 Оскільки відповідачем порушено умови взятого на себе зобов'язання за кредитним договором, позивач у позасудовому порядку вирішив питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема 30 березня 2016 року набув права власності на нього згідно п. 5 договору іпотеки та ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Однак на письмову вимогу товариства відповідач у добровільному порядку житловий будинок не звільнив, продовжує у ньому проживати та не допускає до його приміщень представників товариства, тому останнє просило суд виселити ОСОБА_2 з цього будинку.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про усунення перешкод в користування житловим будинком шляхом надання постійного безперешкодного доступу до нього та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 0 27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договору іпотеки № 74560/5602, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку належні йому на праві власності житловий будинок загальною площею 160,6 кв.м та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,8000 га, що знаходяться по вул. І.Франка, 39-а в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки б/н, за умовами яких клієнт (первісний кредитор) передав, а фактор (новий кредитор) прийняв право грошової вимоги, що належить клієнту і стає кредитором (іпотекодержателем) за кредитними договорами та договорами іпотеки, укладеними між клієнтом і боржниками (іпотекодавцями), у тому числі за договором іпотеки укладеним з відповідачем.

ТОВ «Кей-Колект» 30 березня 2016 року, в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», набуло право власності на предмет іпотеки, про що свідчить інформаційна довідка № 73554901 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановленим також є те, що 26 серпня 2016 року та 30 серпня 2016 року позивачем на адреси відповідача направлялися письмові вимоги про добровільне звільнення житлового будинку по вул. І.Франка, 39-а в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свого права вимоги виселення відповідача із житлового будинку, який знаходиться в іпотеці.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до положень ст. ст. 57-60 ЦПК України.

За змістом зазначених норм можна дійти висновку, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і позивач повинен довести, зокрема, що він набув право власності на предмет іпотеки, яке планується звільнити від мешканців, в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

З матеріалів справи убачається, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 № 29100137 від 5 квітня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (номер запису про право власності 14020293 від 30 березня 2016 року), а саме про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться по вул. І.Франка, 39-а в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області.

Установивши вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі (п. 5) фактично не відбулося, рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно скасовано.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що 6 грудня 2016 року представниками товариства як законного власника нерухомого майна, була здійснена спроба потрапити до будинку, однак виявлено, що у ньому незаконно проживає відповідач, про що складено відповідні акти перевірки/огляду майна від 6 та 13 грудня 2016 року.

Разом з тим, із змісту наданих суду копій актів є незрозумілим коли проводився огляд, оскільки в актах вказано, що перевірка/огляд майна відбулася 06 грудня 201_ року і 13 грудня 201_ року, без зазаначення останньої цифри року (а.с.30,31); представники ТОВ «Кей-Колект» повинні були провести огляд майна, стан майна, вказати поведінку, стать та кількість осіб, що перебувають в приміщенні, проте у них вказано, що саме у квартирі було виявлено присутність особи, яка представилась як ОСОБА_2; в акті від 13 грудня 201 року зазначено, що доступ до будинку не було надано і встановити справжність лічильників газу, води, електричної енергії та їх використання відповідно до норм, не є можливим; при цьому вищезазначені акти були складені лише представниками позивача і не містять достовірно підтверджених відомостей, що відповідач проживав у житловому будинку або чинив перешкоди у здійсненні позивачем на той час права користування цим майном.

Таким чином суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_4