Справа № 127/2573/17 Провадження № 22-ц/772/2557/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В., Медяного В.М.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 25 квітня 1998 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 У шлюбі народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 В період шлюбу ними була придбана двокімнатна квартира №13 по вул. Олега Антонова ( колишня назва провул. ОСОБА_7), 12а в м. Вінниці, згідно договору купівлі-продажу від 14.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8

Таким чином, позивач просив визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити її поділ наступним чином: визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Право спільної сумісної власності на квартиру припинити.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом встановлено, що 25 квітня 1998 року між сторонами був зареєстрований шлюб.

Сторони є батьками ОСОБА_6, 10.09.1998 року, що підтверджується свідоцтвами про народження серії І-АМ № 071784.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-АМ № 092498, виданого 07.02.2017 року Вінницьким міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був розірваний 07 лютого 2017 року, актовий запис № 58.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого відповідач купила квартиру під номером 13, що знаходиться в м. Вінниці по провул. К.Маркса, в будинку під номером 12-а, за ціною 303 000 грн., що еквівалентно 60 000 дол. США. Також в договорі зазначено, що він був оформлений із залученням кредитних коштів ВАТ «Райффайзенбанк Аваль».

ОСОБА_2 надав нотаріально завірену письмову згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_4 спірної квартири під №13, що знаходиться в м. Вінниці по провулку К.Маркса в будинку під №12-а, за ціною та на умовах на її розсуд.

Згідно кредитного договору № 014/035-38/40949, укладеного 14 грудня 2006 року між ВАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_1» та ОСОБА_4, остання отримала кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 500 дол. США строком до 13.12.2026 року, зі сплатою відсотків в розмірі 14% річних. Кредит призначався для «Кредит під заставу нерухомості».

14 грудня 2006 року між ВАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_1» та ОСОБА_11, ОСОБА_12 було укладено договори поруки, відповідно до умов якого взяли на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням позичальника ОСОБА_4, які виникли з умов кредитного договору № 014/035-38/40949 від 14.12.2006 року

З метою виконання умов кредитного договору № 014/035-38/40949, 14 грудня 2006 року між ВАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_1» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого предметом іпотеки виступило нерухоме майно, а саме квартира під номером 13, що знаходиться в житловому будинку під номером 12-а, розташованому в м. Вінниці по провул. К.Маркса.

Відповідач ОСОБА_4 08 серпня 2013 року здійснила повне погашення кредиту, отриманого нею згідно кредитного договору № 014/035-38/40949 від 14.12.2006 року, тобто кредит погашено достроково, що підтверджується випискою по рахунку ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_1».

Таким чином, колегією суддів встановлено, що за час перебування з позивачем в шлюбі, відповідач ОСОБА_4 придбала спірну квартиру №13, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Олега Антонова, 12-а (колишня назва пров. ОСОБА_13).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відмітки в паспорті громадянина України, позивач ОСОБА_2 з 09.01.2007 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 (вул. ОСОБА_14), 12а, кв. 13.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як вбачається з копії трудовій книжці серії АТVII № 7607168 ОСОБА_4 працювала спеціалістом по реалізації продукції в ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Норд Пак» з 01 вересня 2006 року по 31 грудня 2007 року (т.1 а.с.211-212).

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 19 червня 2006 року по 06 жовтня 2008 року займався підприємницькою діяльність - таксі, що підтверджується відомостями з Міністерства юстиції України (т.1 а.с.142).

З трудової книжки серія АА № 793143 вбачається, що позивач ОСОБА_2 з 01 вересня 2000 року по 01 липня 2005 рік працював технічним працівником на ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Норд Пак», а з 03 березня 2008 року по 11 липня 2008 року працював в ПП «Айснет» на посаді водія-експедитора (т.1 а.с.99, 213).

11 березня 2008 року позивач потрапив у ДТП та отримав травми: забій спинного мозку шийного відділу хребта з переломовивихом С6-С7 у вигляді парезу верхніх кінцівок, пелегії нижніх кінцівок з порушенням функції тазових органів, в результаті чого став інвалідом (т.1 а.с.104).

Відповідно до посвідчення №150350, ОСОБА_2 призначена пенсія по інвалідності 1 групи загального захворювання, поребує стороннього догляду та лікування (т.1 а.с.5,6).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року, № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, № 6-88цс12 від 12 вересня 2012 року).

Висновок суду першої інстанції відносно того, що квартира є особистою власністю ОСОБА_4, оскільки, батько ОСОБА_15, надавав доньці кошти для погашення кредитного договору в розмірі 10500 дол. США є безпідстаним, спростовується тим, що договори про отримання ОСОБА_4 кредитних коштів, укладались в інтересах сім»ї, були використані на задоволення потреб сім»ї, купівлю спірної квартири, так як в шлюбі сторони перебували з 25 квітня 1998 року по 07 лютого 2017 року, тобто майже 20 років.

Крім того, відсутні належні та допустимі докази надання батьком коштів відповідачу на погашення кредитних зобов'язань.

Також, колегія суддів звертає увагу, що 18 січня 2007 року позивач ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2 за 30000 гривень, що підтверджується договором купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_16 (а.с.106), під час перебування сторін у шлюбі, кошти з якої були витрачені на потреби сім'ї.

Зокрема, судом встановлено, що на час придбання спірної квартири сторони працювали в результаті чого отримували дохід.

При цьому, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що відповідач ОСОБА_4 придбала спірну квартиру за свої особисті кошти.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що квартира №13 по вул. Олега Антонова (колишня назва пров. ОСОБА_7), 12а в м. Вінниці є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, а спірна квартира підлягає поділу з визнанням за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнанням за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Право спільної сумісної власності на квартиру слід припинити.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі ч.3, 5 ст.88 ЦПК України судовий збір в розмірі 6363 грн. з яких: за подання позовної заяви 3030 грн. (вартість квартири 303000 грн.*1%) та за подання апеляційної 3333 грн. (3030 грн.*110%) слід стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити її поділ наступним чином:

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

Право спільної сумісної власності на квартиру припинити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 6363 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис ОСОБА_17

Судді: підписи ОСОБА_18

ОСОБА_19

Згідно з оригіналом: ОСОБА_17