Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1210/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

14.06.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Авраменко Т.М., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

за участю ОСОБА_2 та її представника, розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Зазначав, що 11 липня 2013 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого він надав у борг відповідачці гроші в сумі 13 000 доларів США, а відповідач зобовязалась повернути грошові кошти на першу його вимогу. На підтвердження укладення договору позики власноручно написала розписку. Частину коштів, а саме 6 000 доларів США відповідач повернула, а решту 7 000 доларів повертати не бажає. 14 червня 2016 року він направив відповідачці лист-вимогу про повернення боргу в сумі 7 000 доларів США у строк до 25 червня 2016 року, на що відповідач відповіді на надала, кошти не повернула. Тому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг в сумі 7 000 доларів США, що еквівалентно 174 090 грн. та судові витрати (а.с.2-4).

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Посилалась на те, що гроші у ОСОБА_3 брав у позику її син ОСОБА_4 в сумі всього 5 500 доларів США, при цьому писав розписки на імя невістки позивача. Гроші частинами повертав. Коли її син звільнився з роботи, позивач запропонував їй замість сина написати розписку. Вона та син повертали позивачу гроші щомісячно, проте позивач пропонував двічі написати розписки, вимагав у неї продати будинок в рахунок боргу. 11 липня 2013 року позивач під погрозами змусив її написати розписку про те, що гроші вона позичила у нього в сумі 13 000 доларів США. Особисто позивач їй ніякі гроші не надав у борг, а розписки вона писала під загрозою фізичного насилля. Просила суд визнати недійсним договір позики від 11 липня 2013 року, укладений з ОСОБА_3 про отримання нею грошей в сумі 13 000 грн. (а.с.60-63).

Ухвалою суду від 25 квітня 2017 року позов та зустрічний позов обєднані в одне провадження (а.с.74-75).

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 174090 грн.09 коп. боргу та судовий збір в сумі 1753 грн.09 коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, відмовлено (а.с.80-83).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову і задоволенні її зустрічного позову (а.с.88-92).

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач та його представник, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розпискою від 11 липня 2013 року, наданою позивачем, підтверджується, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 13 000 (тринадцять тисяч) доларів США , які зобовязалась повернути за першою вимогою (а.с.5).

Факт особистого написання вказаної розписки та виконання підпису на ній, ОСОБА_2 не заперечується.

Проте, на заперечення позову та в обгрунтування зустрічного позову про визнання даної розписки недійсною, такою, що є безгрошовою, відповідач зазначала, що гроші в позику брав її син в сумі 5 500 доларів США, які повернув позивачу, проте позивач бажав отримувати проценти, тому з застосуванням психічного та фізичного насилля у вигляді погроз їй та членам її сімї, примусив її написати вказану розписку 11 липня 2013 року (а.с.60-63).

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може грунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст. 59 ЦПК України).

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в статті 203 ЦК України.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч.3 ст.215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до розяснень в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сімї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.212 ЦПК України дав належну оцінку наданим сторонами доказам на підтвердження їх вимог та заперечень та дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач взяла кошти у борг, що підтверджується письмовою розпискою, на погашення позики кошти сплатила частково, що визнається позивачем, вимоги зустрічного позову про визнання розписки недійсною з підстав, передбачених ст.231 ЦК України є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги, які не підтверджені доказами та не ґрунтуються на матеріалах справи, цих висновків суду не спростовують.

Як пояснила відповідач, після написання розписки 11 липня 2013 року, вона не зверталась до правоохоронних органів з заявою щодо застосування до неї ОСОБА_3 погроз, психічного та фізичного насильства.

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції нею не надані обєктивні, беззаперечні належні та допустимі докази на підтвердження обставин, які зазначила у зустрічній позовні заяві як підстави для визнання договору позики недійсним, розписки безгрошовою.

За таких обставин суд прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Наявність оригіналу розписки у позивача, підтверджує той факт, що відповідачем грошові кошти за договором позики у повному обсязі не повернуто.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики в сумі 7 000 доларів США, що еквівалентно 174 090 гривень.

Надана відповідачем копія розписки про отримання її сином у ОСОБА_3 в позику 500 доларів США, не спростовує висновків суду, а свідчить про наявність інших позикових правовідносин, в яких відповідач не була стороною.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

ОСОБА_5