АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6096/16
Справа №635/6213/16ц Головуючий 1 інст. Караченцев І.В.
Категорія :право власності Доповідач - Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Швецової Л.А.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

при секретарі Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку як за спадкоємцями першої черги за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності н частину житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року позивачі звернулись до суду із позовною заявою, в якій просили визнати за ОСОБА_3, як за спадкоємницею першої черги за законом після померлого 31.07.2015 р. чоловіка ОСОБА_7 право власності на 1/3 частину будинку № 12 по пров. Веселому в с. Високий Харківського району Харківської області та визнати за ОСОБА_4, як за спадкоємницею першої черги за законом після померлого 31.07.2015 р. батька ОСОБА_7 право власності на 1/3 частину будинку № 12 по пров. Веселому в с. Високий Харківського району Харківської області.

В обґрунтування позову, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначали, що 08.09.2014 р. помер ОСОБА_8 власник житлового будинку № 12 по пров. Веселому в с. Високий Харківського району Харківської області. За життя ОСОБА_8 склав заповіт, згідно якого усе належне йому на день смерті майно він заповів своєму сину ОСОБА_7 та онуку ОСОБА_9. Син померлого на момент смерті батька постійно проживав разом з ним у вказаному будинку, а отже вважається таким, що прийняв спадщину після померлого батька. Онук померлого разом з дідом не проживав, із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не звертався, а тому будинок в цілому успадкував ОСОБА_7.

31 липня 2015 року ОСОБА_7 помер. На момент відкриття спадщини разом з ним проживали позивачі дружина та донька померлого та відповідач матір померлого. Усі вони є спадкоємцями першої черги і за законом прийняли спадщину.

24.09.2015 р. позивач ОСОБА_3 подала до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області заяву про прийняття спадщини після померлого чоловіка, однак отримала письмову відмову, оскільки нотаріусу не надано документів, що підтверджують право власності та державну реєстрацію спірного будинку на імя ОСОБА_8, спадкоємцем якого був ОСОБА_7, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, а також будинкової книги на будинок.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання права власності на частину житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями в порядку поділу майна що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку спадкування за заповітом, в якій вона просить суд за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями, що розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Високий, пров. Веселий, 12, в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; право власності на 1/12 частину житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями, що розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Високий, пров. Веселий, 12, в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_8 та право власності на 1/18 вказаного житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями в порядку спадкування після смерті її сина ОСОБА_7.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірний будинок був набутий нею та її померлим чоловіком на праві спільної сумісної власності у результаті спільного проживання чоловіком та жінкою однією сімєю з січня 1949 року по 13 квітня 1955 року, а з квітня 1955 до дня його смерті 08 вересня 2014 року у зареєстрованому шлюбі. Вказані обставини підтверджуються народженням спільних дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Будівництво будинку було здійснене на їх спільні кошти, будинок в цілому був побудований у 1953 році.

У 1975 році вона з чоловіком прибудували до будинку дві прибудови, дві веранди, сарай та два погреби. У 1980 році були побудовані веранда, гараж та сарай. Обєкти, зведені до 1992 року, не відносяться до категорії самочинних. На момент смерті чоловіка, їх спільний будинок мав загальну площу 96,0 кв.м. та житлову 43,4 кв.м. Таким чином, позивач вважає, що ? частина спірного будинку повинна бути визнана за нею у порядку поділу спільного майна подружжя, а інша ? частина є спадком після смерті чоловіка, на частину якого вона також претендує як його спадкоємиця. Позивач має право на обовязкову частину у спадку як непрацездатна за віком. Обовязкова частина позивача у спадку після смерті чоловіка складає половину від 1/3 його спадку, що відповідно є 1/12 частини спірного будинку. Спадкоємцем подібної частки у 1/12 частини спірного будинку є також донька позивача ОСОБА_10, також непрацездатна за віком. Після смерті ОСОБА_7, позивач як мати спадкодавця, успадкувала додатково 1/3 частини спадку, що загалом складає 1/6 частини спірного будинку. Відповідно додатково це складає 1/18 частини будинку.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення районного суду, новим рішенням задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування скарги посилається на те, що судом не враховано, що іншого порядку,як оформити право власності на спадок без наявності правовстановлюючих документів на обєкт нерухомості, окрім як в судовому порядку немає.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ухвалене судом першої інстанції рішення не оскаржили, тому судова колегія в цій частині рішення не переглядає.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що 04 липня 2009 року був складений заповіт серії ВМВ № 784644 відповідно до якого ОСОБА_8, усе належне йому на день смерті майно він заповів своєму сину ОСОБА_7 та онуку ОСОБА_9 в рівних частинах кожному (а.с.8).

08.09.2014 року ОСОБА_8 помер.

31 липня 2015 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 505275 (а.с.10).

Згідно довідки виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області № 661/02-31 від 23.02.2015 р., на момент відкриття спадщини разом з ним проживали дружина ОСОБА_3, донька ОСОБА_4 та матір ОСОБА_1 (а.14).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

24.09.2015 р. позивач ОСОБА_3 подала до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області заяву про прийняття спадщини після померлого чоловіка, однак отримала письмову відмову, оскільки нотаріусу не надано документів, що підтверджують право власності та державну реєстрацію спірного будинку на імя ОСОБА_8, спадкоємцем якого був ОСОБА_7, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, а також будинкової книги на будинок.

Згідно довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 25.11.2016 р. право власності на житловий будинок за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Високий, пров. Веселий, буд. № 12, не зареєстроване (а.с.41).

Відповідно до листа завідувача Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 26.09.2015 р. № 2998/02-14 ОСОБА_1 запропоновано звернутися до суду, у звязку з тим, що на вказаний житловий будинок відсутні документи, що стверджують право власності та державну реєстрацію вищевказаного нерухомого майна (а.с.57).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції, виходив із того, матеріали справи не містять доказів того, що померлий ОСОБА_8 за життя набув право власності на спірний будинок, здійснивши відповідний передбачений законом порядок набуття права власності на новостворене нерухоме майно.

Погодитись із такими висновками суду не можна.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Разом з тим, у відповідності зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

З матеріалів справи вбачається, що у 1953 році сімї ОСОБА_8 на імя ОСОБА_8 Високоселищною радою народних депутатів було виділено 1200 кв.м земельної ділянки для будівництва житлового будинку. В тому ж році ОСОБА_8 отримав проект будівництва двокімнатного житлового будинку за адресою пров.Веселий, № 8 (нині №12), цього ж року спірний житловий будинок був збудований.

У 1975 році ОСОБА_8 прибудував до будинку дві прибудови, дві веранди, сарай, два погреби, у 1980 році побудовані веранда, гараж, сарай.

Так, у 1953 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_11 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_11 СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою ОСОБА_11 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_11 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1953 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Судова колегія, приходить до висновку, що будівництво житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня.

Крім цього, обєкти збудовані до 05.08.1992 року не відносяться до категорії самочинного майна, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001р. №127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001р. №582/5773 (зі змінами та доповненнями).

Отже, спірний житловий будинок є обєктом права власності, а також існують правові підстави для визнання за спадкоємцями права власності на цей будинок у порядку спадкування.

Судовим розглядом встановлено, що спірний будинок був побудований ОСОБА_8 та ОСОБА_1г. в період шлюбу за спільні кошти.

Відповідно до ст..112 ЦК УРСР, право спільної сумісної власності є одним з правових режимів приватної власності, що виникає лише у випадках прямо передбачених законом та договором.

Судова колегія приходить до висновку, що в судовому засіданні було доведено факт, що спірний будинок належав ОСОБА_8 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно ,що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У звязку з чим, ОСОБА_12 належить на праві спільної сумісної власності подружжя ? частина житлового будинку №12 по провулку Веселому, с.Високий Харківського району Харківської області.

За життя ОСОБА_8 було складено заповіт, відповідно умов якого, усе належне йому майно, він у рівних частках заповідав сину ОСОБА_7 та онуку ОСОБА_6

08.09.2014р. ОСОБА_8 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку №12 по провулку Веселому, с.Високий Харківського району Харківської області.

На час смерті спадкодавця у вказаному будинку були зареєстровані дружина ОСОБА_1, син ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_13

До першої нотаріальної контори Харківського району Харківської області з заявами про прийняття спадщини після смерт ОСОБА_8 звернулися: 10.02.2015 року ОСОБА_7 (спадкування за заповітом); 10.02.2015р. ОСОБА_14 (спадкування за заповітом) та 10.02.2015 року ОСОБА_10 (як спадкоємець, який має право на обовязкову частку спадщини).

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують ,незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Згідно зі ст..1261 ЦК України ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка ОСОБА_8, та вважається такою,що фактично прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем та з заявою про відмову від неї не зверталася (ч.3 ст.1268 ЦК України).

Судова колегія приходить до висновку, що після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на 1/2частину житлового будинку №12 по провулку Веселому, с.Високий Харківського району Харківської області, оскільки донька ОСОБА_8 ОСОБА_10 на час відкриття спадщини була непрацездатною за віком та своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, то має право на обовязкову частку від спадкової маси.

Також, право на обовязкову 1/12 частку має дружина ОСОБА_8 ОСОБА_1, яка є непрацездатною за віком та фактично прийняла спадщину, постійно проживаючи зі спадкодавцем (ст..1261, ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1241 ЦК України).

У звязку з вищевказаним за заповітом після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 успадкували по 1/6 частці житлового будинку №12 по провулку Веселому, с.Високий Харківського району Харківської області, оскільки звернулись з відповідною заяво. до нотаріальної контори, а ОСОБА_1 та ОСОБА_10 по ? частці кожна, як на обов'язкову частку.

31.07.2015 року ОСОБА_7 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на 1/6 частину.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 відповідно до ст..1261 ЦК України є дружина ОСОБА_3, донька ОСОБА_4 та мати ОСОБА_3, які відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України прийняли спадщину, проживаючи разом зі спадкодавцем.

Статтею 1267 ЦК України визнано, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Тому, судова колегія вважає, що спадкоємці після смерті ОСОБА_7 успадковують по 1/18 частці спірного будинку кожний.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, з визнанням за ОСОБА_1 права власності на ? частину житлового будинку №12 по провулку Веселому, с.Високий Харківського району Харківської області в порядку поділу майна подружжя, на 1/12 частину житлового будинку №12 по провулку Веселому, с.Високий Харківського району Харківської області, як обовязкову частку, згідно з ст..1241 ЦК України, після смерті ОСОБА_8, який помер 08.09.2014 року та на 1/18 частку житлового будинку №12 по провулку Веселому, с.Високий Харківського району Харківської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер 31.07.2015 року, всього на 23/36 частин житлового будинку №12 по провулку Веселому, с.Високий Харківського району Харківської області.

Рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку, як за спадкоємцями першої черги не переглядалось.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, підставою для чого, згідно п.п. 2, 4, ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасуванню та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317,319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частину житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_8, померлого 08 вересня 2014 року та сина ОСОБА_15, який помер 31 липня 2015 року на 23/36 частини житлового будинку №12 по провулку Веселому с.Високий Харківський район, Харківська область.

В інший частині позовних вимог ОСОБА_16 відмовити.

Рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку, як за спадкоємцями першої черги не переглядалось.

Судовий збір у розмірі 606,32 грн віднести за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили після проголошення але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.А.Швецова

Судді А.В.Котелевець

ОСОБА_11