АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5541/17 Головуючий 1 інст. Ференчук О.В.
Справа № 643/6694/16-ц Доповідач Бурлака І.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» жовтня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Укргазбанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Укргазбанк», треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки №16/08-Б від 09 червня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_1 «Укргазбанк» та фізичними особами ОСОБА_6, ОСОБА_7, в частині обтяження іпотекою належної позивачу на праві приватної власності квартири № 120, що знаходиться в житловому будинку № 31, загальною площею 6422,9 кв. м, у м. Харків, вул. Тимурівців, у звязку із недодержанням загальних вимог, які є необхідними для чинності правочину.

В обгрунутвання позову зазначав, що він є власником даної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2009 року, посвідченого ПН ХМНО р. №5935, а в подальшому на підставі договору дарування від 16 червня 2011 року, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_8 №1297.

У 2013 році він дізнався про те, що щодо його квартири у будинку № 31 літ. «В-5» по вул. Тимурівців у м. Харкові 14 травня 2012 року внесені записи про обтяження іпотекою на підставі договору іпотеки №16/08-Б від 09 червня 2008 року, предметом якого є весь житловий будинок (в будинку розташовано 123 квартири), який на час укладання договору іпотеки належав на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_3 та ОСОБА_7

У звязку з продажем власниками будинку ще у 2008 та 2009 році з дозволу банку 26 квартир, загальна площа будинку, як предмета іпотеки, у складі якого перебувало 123 квартири змінилася, змінилася його вартість, права, обовязки та юридичні наслідки (які безпосередньо стосуються і ОСОБА_2, як власника квартири №120 у зазначеному будинку), при цьому додаткових письмових угод до договору іпотеки з банком у звязку із цим не укладено.

Отже, сторонами в належній формі не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а вказаний договір іпотеки (з урахуванням усної додаткової угоди) не відповідає формі, встановленій законом. Крім того, іпотечний договір не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені в ньому, оскільки предметом іпотеки у договорі визначена не квартира №120, а будинок в цілому, отже відсутні ідентифікаційні ознаки саме квартири №120, як предмета іпотеки, та не зазначений обсяг прав та обовязків іпотекодавця щодо квартири №120 виходячи з її площі. В звязку з чим, з урахуванням нікчемності укладеної усної додаткової угоди до договору іпотеки щодо відчуження ряду квартир та зміну площі предмета іпотеки та його вартості, яка потягла за собою фактичну зміну правовідносини та обтяження квартири №120 іпотекою з 14 травня 2012 року на підставі договору іпотеки №16/08-Б від 09 червня 2008 року, із письмового та нотаріально посвідченого тексту якого квартира №120 не визначена родовими та ідентифікаційними ознаками як предмет іпотеки, такий договір іпотеки в частині обтяження квартири №120 підлягає визнанню його недійсними в силу невідповідності нормам частин 1, 4, 5 статті 203 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2017 року позов ОСОБА_2- задоволено.

Визнано недійсним Договір іпотеки №16/08-Б від 09 червня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_1 «Укргазбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_7, в частині обтяження іпотекою квартири №120, що знаходиться в житловому будинку №31 літ. «В-5», у м. Харків, вулиця Тимурівців.

Стягнуто з ВАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 21 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що спірна квартира при передачі в іпотеку багатоквартирного будинку № 31 літ. «В-5» по вулиці Тимурівців у м. Харкові входила в склад іпотечного майна. Після виключення запису про іпотеку з реєстру іпотек і зняття заборони, квартири (в тому числі кв. № 120), що знаходиться у житловому будинку № 31 літ. «В-5» по вул. Тимурівців у м. Харкові були придбані іншими особами, і кожній квартирі був присвоєний власний реєстраційний номер. За таких умов дія іпотечного договору № 116/08-Б від 09 червня 2008 року розповсюджується і на спірну квартиру № 120 в зазначеному житловому будинку, як складову багатоквартирного житлового будинку. Звертаємо увагу, що ОСОБА_1 після направлення претензії ОСОБА_2, набувачу іпотечного майна, діючи виключно в межах чинного законодавства України звернувся до суду з цілком обґрунтованими вимогами до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року по справі № 643/18893/13-ц позов банку задоволено; звернуто стягнення на спірну квартиру. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_2, до якого перейшло право власності на зазначену квартиру, набув статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки квартира № 120 в договорі іпотеки не визначена родовими та ідентифікаційними ознаками, договір іпотеки, укладений між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_7, які є третіми особами у справі, є недійсним.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне відновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення його основних прав, наданих їй конституцією або законом.

В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статей 526, 527, 530 532 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Майном як особливим обєктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (частина перша статті 190 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх.

Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобовязань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця й має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_1 «Укргазбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 20, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 2644000,00 доларів США, що еквівалентно 13352200,00 грн., зі строком повернення грошових коштів разом зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5% річних та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором до 25 грудня 2012 року на придбання нежитлової будівлі літ. «В-5» загальною площею 6471,2 кв.м., яка знаходиться по вул. Тимурівців № 31 в м. Харкові.

08 січня 2008 року між ОСОБА_7В, та ОСОБА_3 укладено договір долевої участі та відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2008 року за ними визнано право спільної сумісної власності на вказану нежитлову будівлю без визначення часток кожного з них у праві власності.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_1 «Укргазбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 укладено договір іпотеки № 16/08-Б без оформлення заставної, відповідно до умов якого дійсний договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору № 20 від 26 грудня 2007 року, а також будь-якими додатковими угодами до нього, укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_3, предметом якого є нерухоме майно житловий будинок літ. «В-5» загальною площею 6422,9 кв. м., житловою площею 2856,00 кв. м. (в будинку розташовано 123 квартири), що знаходяться у м. Харкові, вул. Тимурівців, № 31 та належать іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2008 року по справі № 2/2906/2008 року. Право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 06 червня 2008 року, реєстраційний номер № 23200920, номер запису № 3974 в книзі 1, що підтверджено Витягом з електронного реєстру прав власності на нерухоме мано № 19110849 від 06 червня 2008 року.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_7 задоволено, визнано недійсним договір іпотеки № 16/08-Б від 09 червня 2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_1 «Укргазбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_7, внесено до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо обєкта житлового будинку літ. «В-5», розташованого у м. Харкові по вул. Тимурівців, № 31 та знято заборону на його відчуження, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року.

Під час знаходження справи на розгляді в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 двічі став власником спірної квартири № 120 по вулиці Тимурівців в місті Харкові, зокрема, на підставі договору купівлі продажу від 19 листопада 2009 року, укладеного між ним та ОСОБА_9 та договору дарування від 16 червня 2011 року, дарувальником за яким є Товариство з обмеженою відповідальністю «Аліма-Т». Право власності на квартиру № 120 у житловому будинку літ. «В-5» по вулиці Тимурівців № 31 в м. Харкові зареєстровано за ОСОБА_2 в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20 листопада 2009 року та 16 червня 2011 року відповідно.

Доводи ОСОБА_2 та його представника щодо того, що оскільки сторонами в належній формі не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а вказаний договір іпотеки (з урахуванням усної додаткової угоди) не відповідає формі, встановленій законом; що іпотечний договір не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені в ньому, оскільки предметом іпотеки у договорі визначена не квартира №120, а будинок в цілому, отже відсутні ідентифікаційні ознаки саме квартири №120, як предмета іпотеки, та не зазначений обсяг прав та обовязків іпотекодавця щодо квартири №120 виходячи з її площі, тому договір іпотеки необхідно визнати недійсним є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи з метою забезпечення зобовязань за кредитним договором від 09 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, предметом якого є багатоквартирний житловий будинок № 31, в якому знаходиться 123 квартири по вулиці Тимурівців в місті Харкові. Із зазначеного договору іпотеки вбачається, що спірна квартира входить до предмету іпотеки.

Із змісту договору іпотеки не вбачається, що між сторонами договору банком та ОСОБА_3, ОСОБА_7 не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору і вказаний договір іпотеки не відповідає належній формі.

Навпаки, договір іпотеки свідчить про те, що волевиявлення учасників правочину є вільним, відповідає їх внутрішній волі, правочин вчинено у письмовій формі, завірено нотаріально належним чином, спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, тобто, при укладанні цього договору порушення вимог статей 215, 203 ЦК України не вбачається, а виходячи з презумпції правомірності правочину, підстав для визнання його недійсним не має.

Посилання ОСОБА_2 та його представника на судову практику, а саме на судові рішення першої, апеляційної та касаційної інстанції є хибними, оскільки предмет та підстави позову наведених судових рішень є іншим.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, не дослідивши повно обставини справи, не надавши доказам у справі належну оцінку, дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову ОСОБА_2

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам матеріального та процесуального права, що є підставою відповідно до пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України для його скасування, воно підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Укргазбанк» - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2017 року скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії