Справа № 305/696/17
У Х В А Л А

Іменем України

03 жовтня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю.

з участю секретаря Сочки І. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє згідно договору про надання правової допомоги від імені ОСОБА_2, на рішення Рахівського районного суду від 6 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Рахівської РДА, про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту дитини та дозволу на виїзд за кордон, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Рахівського районного суду від 6 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

На це рішення ОСОБА_1, що діє згідно договору про надання правової допомоги від імені позивачки ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу. Зазначає, що рішення місцевого суду є незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок перетинання державного кордону громадянами України, які не досягли шістнадцятирічного віку, регулюється Законом «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а також відповідними правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 пред'явила позов до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту дитини та дозволу на виїзд за кордон.

Свої вимоги мотивували тим, що сторони перебували у шлюбі. Від даного шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач не дає згоду на оформлення проїзного документа дитини та на виїзд дитини за кордон. Позивачка просить надати такий дозвіл з метою лікування, відпочинку та оздоровлення і зазначає до яких саме країн (Угорщина, Словаччина, Чехія, Польща? Румунія, Болгарія, Чорногорія, Хорватія, Туреччина, Єгипет, Білорусь, Росія, Німеччина). Однак, позивачка не вказує в позовній заяві конкретні проміжки часу, на які їй необхідний такий дозвіл, а країни виїзду лише перераховує.

Відповідач подав свої заперечення та пояснив, що надання універсального дозволу позбавить його права виховання та спілкування з дитиною, що є незаконним.

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку позивачка належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог не надала. ЇЇ посилання на те, що дитині потрібен виїзд за кордон для лікування, нічим не доведено. Так само не доведеними є твердження позивачки, що відповідач перешкоджає в оформленні документів та у виїзді за кордон.

Щодо вимог позивачки про необхідність відпочинку та оздоровлення дитини, то такі також є неконкретизованими, оскільки не вказано часового проміжку такого відпочинку та оздоровлення, а зазначено до досягнення дитиною 16-ти років, що не кореспондується з правами та обов'язками батька на виховання та спілкування з дитиною.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає. Місцевий суд обґрунтовано відмовив в позові за недоведеністю позовних вимог та їх необґрунтованістю.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє згідно договору про надання правової допомоги від імені ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 6 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ____________

Судді ____________

____________