Справа № 315/746/17
Номер провадження № 2/315/259/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Романько О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Притули Я.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

27.06.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики.

В позовній заяві в обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 21.02.2014 року він надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5000 грн. під щомісячне нарахування 10% від отриманої ним суми за користування цими грошима, про що останній власноруч склав розписку. У відповідності до укладеного між ними договору позики, відповідач зобов'язався повернути йому надані у позику грошові кошти разом із нарахованими процентами за користування цією грошовою сумою до 22.03.2014 року, про що власноруч зазначив у своїй розписці.

Далі в позові зазначив, що 15.09.2016 року він звернувся до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, зокрема, про стягнення основного боргу у сумі 5000 грн. та процентів за користування позикою за період з 21.02.2014 року по 21.08.2016 року у розмірі 10000 грн.

Як зазначив далі в позові позивач, 15.11.2016 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області за результатом розгляду цивільної справи № 315/390/16-ц його позов було задоволено та стягнуто з відповідача на його користь 5000 грн. суми основного боргу за договором позики, 10000 грн. процентів за користування цією позикою та 551,20 грн. сплаченого судового збору, а всього грошових коштів на загальну суму 15551,20 грн. Ним було отримано виконавчий лист та надано його для примусового виконання до Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ у запорізькій області. Відповідачу було запропонувати виконати рішення у добровільному порядку, що ним зроблено не було.

Як слідує далі з тексту позовної заяви, 21.01.2017 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу та процентів за користування позикою та грошовими коштами, яку він категорично відмовився отримати у працівника пошти.

Станом на 23.06.2017 року сума боргу відповідача становить 12991,52 грн., що підтверджується відповіддю на запит до Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ.

Таким чином, рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області за його позовом до відповідача лишилося невиконаним, сума боргу за договором позики від 21.02.2014 року залишилася не сплаченою та зобов'язання лишилось невиконаним.

Вважає, що оскільки під час розгляду цивільної справи № 315/930/16-ц відповідач визнав факт укладення договору позики від 21.02.2014 року, а також частково визнав попередній позов, це свідчить про визнання ним і боргу перед позивачем. Відповідач не виконав рішення суду, однак продовжує користуватись його грошовими коштами. За користування його грошовими коштами у відповідності до укладеного договору позики від 21.02.2014 року було встановлено проценти, а саме вони з відповідачем дійшли письмової домовленості, що відповідач користується його грошовими коштами під сплату ним щомісячно 10% від основної суми боргу, що становить 500 грн. на місяць, у відповідності до наступного розрахунку: - щомісячний процент за користування (10%) у грошовому виразі: 5000 (надана сума) х 10% (щомісячний відсоток) = 500 грн. щомісячно; - період стягнення грошових зобов'язань: із 21.08.2016 року (сума стягнення процентів за рішенням суду від 15.11.2016 року була розрахована до 21.08.2016 року) по 21.06.2017 року (момент пред'явлення даної позовної вимоги) = 10 місяців (термін користування позикою, що не охоплений попереднім судовим рішенням); - сума нарахованих відповідачу процентів: 10 місяців (термін користування не включений до рішення суду по справі № 315/930/16-ц) х 500 грн. (щомісячний процент за користування позикою = 5000 грн. (процент ще за 10 місяців користування позикою).

Прохає стягнути з відповідача на його користь проценти за користування грошовою позикою згідно договору позики від 21.02.2014 року - за період з 21.08.2016 року по 21.06.2017 року у розмірі 5000 грн. та понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 640 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 350 грн., а всього судових витрат на загальну суму 990 грн.

01.11.2017 року представником позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 подано заяву про збільшення розміру позовних вимог та уточнення у зв'язку із цим п. 3 та 4 позовної заяви, в якій прохали стягнути з відповідача проценти за користування грошовою позикою згідно договору позики від 21.02.2014 року - за період з 21.08.2016 року по 21.09.2017 року в розмірі 6500 грн., та стягнути понесені судові витрати, зокрема сплачену суму судового збору у розмірі 640 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1550 грн., а всього судових витрат на загальну суму 2190 грн. (а.с. 173).

26.09.2017 року через канцелярію суду надійшли письмові заперечення представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 (а.с. 44), в яких прохали в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 відмовити, оскільки з огляду на правові норми, розпискою від 21.02.2014 року не встановлено порядок одержання позикодавцем процентів за розпискою. Позивачем надано копію квитанції про оплату витрат на правову допомогу, проте вона не містить розрахунку витрат про правову допомогу, відсутні відомості про склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги позивачем та відсутній будь-який інший розрахунок цих виплат, а тому немає підстав щодо їх стягнення.

08.11.2017 року через канцелярію суду надійшли письмові заперечення проти збільшення позовних вимог від представника відповідача ОСОБА_3 (а.с. 179), в яких прохали в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 відмовити, зазначили, що розрахунок витрат на правову допомогу є необґрунтованим, невиконання зобов'язань за розпискою трапилося з об'єктивних, поважних причин, а саме хвороби серця, внаслідок чого відповідач постійно перебував на лікуванні.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.26).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити з урахуванням останніх уточнень.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснив, що виконати зобов'язання не міг за об'єктивних причин. Прохав врахувати те, що він має сина, є інвалідом ІІІ групи, єдиним джерелом його доходу є пенсія. Зазначив, що попереднє рішення суду виконував всіма способами, з усіх його рахунків здійснювалися стягнення.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, додатково пояснив, що розписка не передбачає стягнення процентів та пені. Позивачем було визначено порядок виконання зобов'язань, а саме першочергове повернення основної суми боргу. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу зазначив, що порядок таких виплат визначається тільки законом. Прохав взяти до уваги той факт, що відповідач має хворобу серця, тривале лікування завадило йому виконати рішення суду у визначені строки.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії розписки від 21.02.2014 року, відповідач ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_4 гроші в сумі 5000 грн., які зобов'язується повернути до 22.03.2014 року під десять відсотків щомісячно (а.с. 6).

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 15.11.2016 року у цивільній справі № 315/930/16-ц задоволено позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 5 000 грн., суму процентів за користування грошовими коштами в розмірі 10 000 грн. та суму судового збору в розмірі 551,20 грн., а всього 15 551,20 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 07.12.2016 року (а.с. 7-9).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

21.01.2017 року позивачем направлено письмову вимогу про повернення боргу та процентів за договором позики відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України (а.с. 10), яка відповідно до довідки відділення зв'язку була повернута в зв'язку з відмовою адресата від одержання (а.с. 10 на звороті).

Згідно листа Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ в Запорізькій області № 16.1641/6586 від 23.06.2017 року, позивачу повідомлено, що за виконавчим провадженням № 53234075 з виконання виконавчого листа № 315/930/16-ц від 07.12.2016 року Гуляйпільського районного суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу 15551,20 грн., сума боргу станом на 23.06.2017 року становить 12991,52 грн., з яких сума боргу на користь стягувача 11810,47 грн., сума нестягнутого виконавчого збору 1181,05 грн. (а.с. 11).

Відповідно до копії постанови про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу ВП № 53234075 від 11.08.2017 року, постановлено передали стягувану ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 315/930/16-ц від 07.12.2016 року наступне майно: супутниковий тюнер «Tiger» Z430 серійний номер Z09, мікрохвильову піч «SUPRA» модель SM20MD2, хлібопіч «Saturn» ST-EC7776, духову піч «AZEL»модель FCATT-2. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів - 1657,15 грн. (а.с. 47).

Згідно копії квитанції № 9 від 29.03.2017 року, ОСОБА_2 сплачено 2500 грн. на рахунок ВДВС Гуляйпільського РУЮ (а.с. 48).

Згідно копії платіжного доручення № 4696 від 25.05.2017 року перераховано кошти згідно виконавчого листа № 315/930/16-ц від 07.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в сумі 1599,12 грн.; згідно копії платіжного доручення № 4941 від 08.06.2017 року перераховано кошти згідно виконавчого листа № 315/930/16-ц від 07.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в сумі 5,25 грн. (а.с. 49).

Відповідно до копії платіжного доручення № 5226 від 07.07.2017 року перераховано кошти згідно виконавчого листа № 315/930/16-ц від 07.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в сумі 1148,61 грн. (а.с. 50).

Відповідно до копії платіжного доручення № 5579 від 18.09.2017 року перераховано кошти згідно виконавчого листа № 315/930/16-ц від 07.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в сумі 2130,99 грн. (а.с. 51).

Як слідує з пояснень в судовому засіданні свідка ОСОБА_5, 12.01.2017 року було відкрито виконавче провадження, арештовано рахунки боржника та здійснено відрахування з них, направлено постанову про стягнення коштів з орендної плати за земельні ділянки боржника, було описане майно боржника та залишено у володінні стягувача. Залишок боргу складав 6139,64 грн.. Свідком, також були надані належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження (а.с. 66-168).

В наданих копіях матеріалів виконавчого провадження міститься копія постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 52334075 від 18.10.2017 року, згідно якого сума боргу за виконавчим документом стягнута з боржника в повному обсязі, та закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 315/930/16-ц виданого 07.12.2016 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 5000 грн., суму користування грошовими коштами в розмірі 10000 грн. та судового збору в розмірі 551,20 грн., а всього 15551,20 грн.(а.с. 167).

В наданих копіях матеріалів виконавчого провадження містяться копії платіжних доручень, за якими здійснювалися стягнення з боржника на користь стягувача: № 4255від 14.04.2017 року на суму 2136,36 грн., № 4696 від 25.05.2017 року на суму 1599,12 грн., № 4941 від 08.06.2017 року на суму 5,25 грн., № 5226 від 07.07.2017 року на суму 1148,61 грн., № 5579 від 18.09.2017 року на суму 2130,99 грн., № 5769 від 05.10.2017 року на суму 734,08 грн., № 5829 від 12.10.2017 року на суму 6139,64 грн. з розпорядженнями державного виконавця про стягнення (а.с. 142-165).

Суд, задовольняючи позовні вимоги частково виходить з такого.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої зобов'язання відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність іншій стороні кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договором позики не був встановлений розмір процентів від суми позики, але в ньому відсутнє і застереження про звільнення відповідача від сплати процентів, на підставі чого позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми договору на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту договірних відносин, можливо дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначене, також підтверджується правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимог щодо стягнення процентів за період з 21.08.2016 року по 21.09.2017 року на загальну суму 6500 грн..

При вирішення питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. (а.с.15).

В той же час, суд вважає, що немає підстав для стягнення 1550 грн. витрат на правову допомогу з огляду на наступне.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», за винятком випадку застосування правил міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, та яким передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом.

Види судових витрат визначені в ст. 79 ЦПК України, а їх розподіл здійснюється судом відповідно до вимог, установлених цим Кодексом (ст. ст. 88, 89 ЦПК України).

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 12 ЦПК України передбачається, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України.

З роз'яснень, наданих у п. 47 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вбачається, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ.

В ст. 1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленого прожиткового мінімуму у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов'язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою.

Виходячи з аналізу ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Вирішуючи питання щодо можливості задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з того, що при вирішенні названого питання необхідно перевіряти, чи адвокат ОСОБА_1, відповідно до вимог ст. 56 ЦПК України, надавав правову допомогу стороні чи брав участь у справі як представник позивача.

Вирішуючи вищеназвані питання, суд прийшов до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не заявляв клопотання про допуск до участі у справі у якості особи, яка надає правову допомогу і суд відповідної ухвали не виносив. Натомість в матеріалах справи є наявним клопотання позивача про залучення до участі у справі його представника - адвоката ОСОБА_1 (а.с.26). Вказане клопотання позивача судом було задоволено, і ОСОБА_1 приймав участь у справі як представник позивача.

В той же час, з наданого суду договору від 05 липня 2017 року вбачається, що позивач уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси в суді (а.с. 34).

Таким чином вбачається, що адвокат ОСОБА_1 приймав участь у справі як представник позивача, а не як особа, яка надає правову допомогу, так як у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивач подавав до суду заяву про допуск названої особи у якості фахівця у галузі права та що названа особа ухвалою суду у цій якості була допущена до участі у справі, як це передбачено ч. 2 ст. 56 ЦПК України.

Представник особи, яка бере участь у розгляді справи за дорученням або за договором (ордером), має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено ст.ст. 26, 42 ЦПК України, відноситься до осіб, які приймають участь у розгляді справи, і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу, ЦПК не відносить до судових витрат витрати за послуги представника у суді.

За наведених обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 640,00 грн. (а.с.15).

Керуючись ст. ст. 3-4, 10, 11, 56-64, 79, 88, 157-158, 209, 212-215, 218, 222-223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця села Долинка Гуляйпільського району Запорізької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця села Барвінівка Новомиколаївського району Запорізької області, проценти за договором позики в розмірі 6500 гривень, 00 копійок та судові витрати у виді судового збору в розмірі 640 гривні, 00 копійок, а всього 7140 (сім тисяч сто сорок) гривень, 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції - Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. О. Романько