Провадження № 2/760/3354/17
Справа № 760/4844/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі : головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Кривулько С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

13.03.2017 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати недійсним кредитний договір № 96/М4/08/Ф, укладений 04 липня 2008 між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1.

В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що 04 липня 2008 між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 96/М4/08/Ф.

Згідно п. 1.1 кредитного договору, банк зобов'язувався передати позивальнику грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США на строк з 04.07.2008 по 03.07.2013 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних для споживчих потреб.

Зазначає, що умови договору про надання кредиту є дискримінаційними та несправедливими. Банк не мав на меті реального настання правових наслідків, тобто надання кредиту позивачеві. Крім того, вважає, що його банк ввів в оману, збільшивши величину реальної процентної ставки за кредитним договором, що суперечить положенням ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЦК України, а також, що вчинений сторонами правочин містить несправедливі умови, а як наслідок, істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, відповідач не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови, а також позивач був ознайомлений з умовами кредитування, підписавши кредитний договір. Просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору відмовити повністю. Крім того, надав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які стосуються оспорюваного кредитного договору.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 04 липня 2008 між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 96/М4/08/Ф, згідно з умовами якого банк зобов'язувався передати позивальнику грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США на строк з 04.07.2008 по 03.07.2013 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних для споживчих потреб.

Як встановлено в судовому засіданні, банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі.

22.07.2011 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору якою внесено зміни щодо погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 28.05.2013 до АТ «Брокбізнесбанк» було подано заяву про продовження терміну дії кредитного договору № 96/М4/08/Ф від 04.07.2008, оскільки має заборгованість за даним договором.

03.07.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору якою внесено зміни кредиту в розмірі 29 824, 65 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20.06.2015, що підтверджуються додатковими угодами, які долучені представником до матеріалів справи.

Додатковою угодою №2 від 03.07.2013 сторони внесли зміни, зокрема, щодо доповнення статті 5 кредитного договору, а саме у разі виникнення простроченої заборгованості по кредиту банк має право встановлювати відсоткову ставку на рівні 18/% річних в доларах США.

Також встановлено та сторони досягли всіх істотних умов, підписуючи договір та додаткові угоди до нього, про що свідчать підписи сторін.

Разом з тим, позивач вважає, що кредитний договір № 96/М4/08/Ф від 04.07.2008 року має бути визнаний недійсним..

Суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена можливість сторони в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п. 8.3 Договору, позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що до укладення цього договору позичальник був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно - правовими актами Національного банку України.

Відповідно до п. 8.4 Договору, позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що до укладення цього договору позичальник був ознайомлений з діючими тарифами Банку.

Оцінюючи матеріали справи та умови укладеного спірного договору, суд вважає встановленим, що позивача, як споживача було ознайомлено з правилами та умовами надання банком кредитування, сукупну вартість кредиту та порядок погашення щомісячних платежів, що свідчить його особистий підпис в договорі про надання споживчого кредиту.

Крім того, аналізуючи діюче законодавство вбачається, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач була належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, про істотні умови договору про надання споживчого кредиту та погодився з ними, підписавши договір.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання споживчого кредиту, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору.

Крім того, суд вважає, при умові того, що у договорі відсутня певна міра відповідальності сторін, але така відповідальність міститься в законі, при настанні певних обставин застосовуються саме положення закону, а тому посилання позивача, що спірний договір містить несправедливі умови по відношенню до позивача, суд вважає необґрунтованим.

Таким чином, підписавши Кредитний договір, позивач погодився з усіма його умовами, вважаючи їх розумними та справедливими.

Що стосується доводів позивача в обґрунтування позову на порушення відповідачем вимог п.2.1 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Як встановлено вище, перед підписання Кредитного договору, позивачу було надано інформацію на виконання вимоги п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача» п.8.3 Договору.

Крім того, сторонами були підписані додаткові угоди №№1,2 до кредитного договору № 96/М4/08/Ф від 04.08.2008.

Враховуючи викладене вище, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, були порушені при укладанні спірного договору.

Доказів в обґрунтування поданого позову як на підставу його задоволення, позивачем не надано.

З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для визнання недійсним кредитного договору № 96/М4/08/Ф від 04.08.2008.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Що стосується тверджень позивача, що правочин містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків, то суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з цим суду не надано доказів, на підтвердження того, що умови спірного Договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Щодо тверджень позивача про те, що останнього було введено в оману шляхом надання інформації, яка не відповідала дійсності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману, повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З матеріалів справи встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення спірного Договору підтверджується матеріалами справи та підписами останнього на оспорюваному договорі та його додаткових угодах.

Доказів в підтвердження того, що на момент укладання спірного Договору відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення позивачем не надано.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216,230, 236, 509, 526, 527, 530, 626, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, Законом України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: