Ухвала іменем україни
11 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М.,
суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ДжулайСвітлана Володимирівна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 17 серпня 1998 року було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, співвласниками якого є він та його мати ОСОБА_12 Згідно з умовами вищевказаного договору спірне домоволодіння було відчужено ОСОБА_10, яка 04 серпня 2005 року уклала договір купівлі-продажу вищевказаного домоволодіння з ОСОБА_8

Зазначав, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 1998 року він та його мати ОСОБА_12 не укладали, спірне домоволодіння вибуло з володіння позивача та його матері поза їх волею, а тому, посилаючись на положення ст. ст. 330, 388 ЦК України, уточнивши позовні вимоги, просив суд: витребувати домоволодіння АДРЕСА_1 з надвірними господарчими будівлями із незаконного володіння ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та повернути зазначене домоволодіння у його власність та власність його матері ОСОБА_12; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 1998 року, укладений між членами Одеської універсальної товарної біржі «Джіп» ОСОБА_10 та ОСОБА_12, ОСОБА_6; виселити ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 з домоволодіння АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 звільнити зазначене домоволодіння від свого майна, усунути всі перешкоди для ОСОБА_6 в користуванні його власністю - домоволодінням АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_6 в домоволодіння АДРЕСА_1.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 17 серпня 1998 року, в частині відчуження ОСОБА_6 Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_13, посвідчений Одеською універсальною товарною біржею GIP № 98/1135.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6

Вселено ОСОБА_6 у домоволодіння АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач на час укладання осопорюваного договору купівлі-продажу від 17 серпня 1998 року перебував у місцях позбавлення волі, а тому вказаного договору не укладав та не підписував. У зв'язку з чим вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 серпня 1998 року на Ѕ частини спірного домоволодіння, витребування нерухомого майна та його вселення є законним та обґрунтованими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що до участі у справі не було залучено ОСОБА_12, яка є стороною оспорюваного правочину, а її права та обов'язки були предметом розгляду зазначеної цивільної справи.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 (мати позивача) та ОСОБА_6 набули у власність домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 червня 1997 року ( т. 1 а. с. 19-21).

Із довідки південної виправної колонії управління в Одеській області (№ 51) від 28 травня 2010 року та форми № 5 Державного департаменту України з питань виконання покарань вбачається, що позивач відбував покарання у виправній колонії в період з 3 липня 1998 року по 07 серпня 2001 року та в період з 1 липня 2003 року по 30 квітня 2008 року (т. 1 а. с. 15, 112).

17 серпня 1998 року на Одеській універсальній товарній біржі «Джип» між ОСОБА_12, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу спірного домоволодіння (т. 1 а. с. 16-18).

На підставі рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 квітня 2004 року вищезазначений договір купівлі-продажу домоволодіння визнано дійсним (а. с. 22-23, т. 1).

Із довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 червня 2005 року вбачається, що ОСОБА_10 на підставі вищезазначеного рішення суду є власником спірного домоволодіння (а. с. 12, т. 1).

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 21 червня 2005 року визнано ОСОБА_12 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування домоволодінням АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 24).

4 серпня 2005 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу спірного домоволодіння (а. с. 11, т. 1).

Із довідки голови Великомихайлівського районного суду Одеської області вбачається, що протягом 2004 року ОСОБА_10 до суду із позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна не зверталась, зазначена цивільна справа в картотеці суду не значиться. Також протягом 2005 року ОСОБА_10 не зверталась до суду із позовом про визнання ОСОБА_12 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування домоволодінням АДРЕСА_1 (а. с. 26, т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, пославшись на те, що до участі у справі не залучено ОСОБА_12 у порушення вимог ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив чи порушено права ОСОБА_12, яка була співвласником спірного домоволодіння, до суду з позовом про визнання осопорюваних ОСОБА_6 договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна не зверталась, судові рішення не оскаржувала, дійшов передчасних висновків про необхідність залучення її до участі у справі.

Разом з тим апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення справи по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович