АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4968/17 Справа № 205/6607/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Макарова М.О.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.а.с. 2-5,43-44).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 09156-003/06Р від 30.01.2006 року в сумі 55 820,16 доларів США, з якої: заборгованість по кредиту 34 584,00 доларів США; заборгованість по процентам 13 674,13 доларів США; пеня за кредитом 55 159,85 грн., що за курсом НБУ станом на 29.05.2015 року становить 2 620,42 доларів США; пеня за процентами 104 020,90 грн., що за курсом НБУ станом на 29.05.2015 року становить 4 941,61 доларів США.

Також вирішено питання щодо судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено ( а.с.71-74).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с.127-130).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.179-181).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2М посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині стягнення з неї (як з поручителя) заборгованості за кредитним договором та ухвалити нове, яким відмовити банку в його позовних вимогах до неї ОСОБА_2 (а. с. 78-79).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з неї, як з поручителя, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з таких підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 30.01.2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено кредитний договір № 09156-003/06Р, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 40500 доларів США (на споживчі цілі) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних, який пізніше було змінено до 16 %, який було надано на строк з 30.01.2006 року по 30.01.2026 року (а. с.17-22).

Зобовязання за кредитним договором було забезпечено договором поруки № 09156-003/06Р, укладеним 30.01.2006 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2, яка взяла на себе солідарну відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором № 09156-003/06Р від 30.01.2006 року(а. с. 24-25 ).

У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість станом на 29.05.2015 року у розмірі 87 113,19 доларів США, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що в результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили, застосувавши позовну давність до деяких складових заборгованості.

При цьому судом не було встановлено обставин задля припинення поруки з підстав зазначених поручителем.

Вказані висновки суду відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності..

Зі справи вбачається, що 30.01.2006 року в якості забезпечення зобовязання за Кредитним договором між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс Банк» було укладено Договір поруки № 09156-003/06Р (а.с.24-25).

Згідно з пунктом 1.1. договору поруки, відповідальність кожного з поручителів і позичальника є солідарною.

Відповідно до п.1.3 договору поруки, поручитель дає свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобовязання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору або у випадку внесення змін до кредитного договору та /або до даного договору кредитором в односторонньому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, договір іпотеки є правомірними, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, повинен виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобовязання було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України, а отже воно підлягає виконанню.

Враховуючи встановлені конкретні обставини справи та умови договору поруки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав, на які посилається відповідачка задля припинення поруки.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що банком було в односторонньому порядку збільшено процент за використання кредитних коштів з 13 % річних до 16%, тим самим збільшено обсяг її зобовязань за договором поруки, що відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається із п. 1.3 договору поруки, ОСОБА_2, надала згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобовязання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору або у випадку внесення змін до кредитного договору та /або до даного договору кредитором в односторонньому порядку (а.с.24).

Отже, збільшення процентів за використання кредитних коштів, відбулася відповідно до умов договору поруки, що виключає підстави її припинення, а на інші підстави припинення поруки апелянт не посилається.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: