Номер провадження: 22-ц/785/4735/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Гірняк Л.А.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

25.01.2017 року ОСОБА_3 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, по якому просила розірвати шлюб між позивачем та відповідачем (а.с. 2-3).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2017 року позов задоволений, розірваний шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 27.11.2013 року Відділом ДРАЦС у Малиновському районі реєстраційної служби ОМУЮ, актовий запис № 2359; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 640 грн. (а.с. 28).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 18.04.2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, по якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування районним судом обставин у справі. Зокрема, апелянт посилався на те, що рішення суду ухвалено поспішно, суд не вжив заходів щодо примирення сторін. Окрім цього, апелянт звертає увагу на те, що надана позивачкою копія заяви, з якою вона зверталася до міліції про те, що відповідач застосовував до неї фізичне насилля не може бути належним доказом по справі, адже після цієї події подружні стосунки налагодились та продовжувались (а.с. 30-32).

В судовому засіданні апелянт та представник апелянта апеляційну скаргу підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати, надати строк на примирення. Позивачка в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які з'явились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2017 залишенню без змін, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони припинили шлюбні відносини, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, шлюб є вільним союзом, примушення до знаходження в ньому не допускається, а тому збереження шлюбу суперечить її інтересам. При цьому, було відхилено клопотання про надання строку на примирення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції по суті заявленого позову та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_2 27 листопада 2013 року уклали шлюб, про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про шлюб (прізвище дружини, після реєстрації шлюбу - Корня). В шлюбі народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4-5).

Ст. 51 Конституції України встановлює, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Дане положення кореспондує ст. 24 СК України, яка визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Окрім цього, ст. 16 Загальною декларацією прав людини визначено, що чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно зі ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Таким чином, оскільки судом було встановлено та матеріалами справи підтверджено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з подружжя, а крім того, збереження шлюбу може призвести до порушень інтересів неповнолітньої дитини, адже небажання одного з подружжя знаходитися в шлюбі може викликати неприязні відносини між членами сім'ї, що безпосередньо впливатиме на інтереси дитини, то відповідно суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу, оскільки, як визначено ст. 1 СК України побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тем більш в подружніх відносинах.

Відхиляючи доводи апелянта щодо того, що судом першої інстанції не було вжито заходів щодо примирення сторін колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи судом було встановлено, що відповідач позов не визнав, а окрім того, просив суд надати строк на примирення - шість місяців. Натомість, позивачка проти примирення заперечувала, обґрунтовуючи свою позицію тим, що відповідачем в квітні 2016 року було вчинено щодо неї з боку відповідача насильницькі дії. Позивачка підтвердила той факт, що з 01.01.2017р., вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, стосунків не підтримують, порозуміння із відповідачем не досягнуто, а разом з тим відмовилася повідомити адресу фактичного місця проживання, посилаючись на можливість відповідача застосувати відносно неї фізичне насилля. За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в наданні строку на примирення.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

При цьому, це право суду є диспозитивним, оскільки суд може вжити заходи примирення подружжя тільки за тих обставин, якщо це дійсно не буде суперечити моральним засадам суспільства. Так, якщо судом будуть встановлені обставини, які підтвердять неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Окрім цього, з контексту роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 10 слідує, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком. Колегія суддів зауважує, що фактично сторони повинні допускати потенційне примирення, та не заперечувати проти надання строку на примирення. В інших випадках надання строку на примирення буде обмеженням волі позивача, яке хоча і передбачене законом, проте може порушувати його право.

Щодо прохання про надання строку на примирення на стадії апеляційного розгляду, то колегія суддів виходить з того, що незважаючи на те що, справа розглядається досить тривалий час, однак фактичне примирення сторін не відбулось, а тому надання строку на стадії апеляційного провадження без фактичної зміни стану стосунків між сторонами так само призведе до безпідставного обмеження права позивача на розірвання шлюбу.

При цьому, відхиляються доводи апеляційної скарги щодо не вирішення питання про місце проживання дитини, оскільки вони не заявлялись, а суд апеляційної інстанції переглядає справу лише в межах підстав та предмету заявлених в суді першої інстанції (ст.ст. 11, 303 ЦПК України). Так само посилання на відсутність власного житла у позивачки не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки реалізація цього немайнового права не може бути поставлена в залежність від наявності/відсутності інших прав, в тому числі майнових, а так само об'єктів права власності.

Таким чином, з врахуванням вище викладеного, а також того факту, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжята оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2017 року - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Л.А. Гірняк

Є.С. Сєвєрова

13.06.2017 року м. Одеса