Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №321/721/17 Головуючий у 1-й інстанції: Олійник М.Ю.
Провадження №22-ц/778/4234/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення збитків. Зазначала, що 07.02.2011року померла її мати ОСОБА_6, після смерті якої залишилася земельна ділянка, площею 6,19 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області. 06 травня 2015 року вона отримала свідоцтв про право на спадщину на ? частку вказаної земельної ділянки, який 23 березня 2016 року передала в оренду ОСОБА_4 Посилаючись на те, що фактично земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_4 з 2011 року, просила суд на підставі ст.152 ч.3 ЗК України стягнути з відповідача збитки у розмірі 20 000 грн. за користування земельною ділянкою впродовж 2011-2014 р.р.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Вапеляційній скарзі ОСОБА_3, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач її майнові права не порушував, а тому підстав для притягнення його до цивільно-правової відповідальності не має.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Частиною 1 та 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

Як зазначено у розясненнях, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи такі справи, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Статтею 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, в тому числі, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284).

У такому ж порядку визначаються збитки, заподіяні обмеженням прав власників землі та землекористувачів, погіршенням якості земель або приведенням їх у непридатний для використання за цільовим призначенням стан унаслідок негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

У п.16 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 156 ЗК, ст. 1166 ЦК України така шкода відшкодовується у повному обсязі.

Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням посівів і насаджень при прокладенні шляхів, трубопроводів та проведенні розвідувальних, бурових, будівельних робіт, псуванням і забрудненням сільськогосподарських та інших земель, іншими порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.

Зокрема, при пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення. Якщо замість пошкоджених посівів землекористувач провів у тому ж сезоні повторний посів культур, відшкодуванню підлягають витрати на пересівання (вартість насіння, обробітку землі тощо).

Встановлено, що мати позивачки ОСОБА_6, яка була власником земельної ділянки, площею 6,1900 гектарів, померла 07 лютого 2011 року (а.с.5).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 в рівних частках є позивачка ОСОБА_3 та ОСОБА_7

ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину на належну їй ? частку земельної ділянки 06 березня 2012 року, а позивачка ОСОБА_3 06 травня 2015 року (а.с.11).

23 березня 2016 року ОСОБА_3 уклала договір оренди успадкованої земельної ділянки з ОСОБА_4, за умовами якого орендна плата вноситься орендарем у строки до 25 грудня поточного року у грошовій формі в розмірі не менше 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Нормативна грошова оцінка встановлюється згідно довідки відділу Держгеокадастру у Запорізькій області.

Обґрунтовуючи розмір збитків, позивач зазначила, що у 2016 році орендар сплатив їй 5 000 грн. орендної плати, а тому за час самовільного використання земельної ділянки за 2011-2014 р.р. плата становить відповідно 20 000 грн.

В суді апеляційної інстанції позивачка уточнила, що розмір орендної плати за 2016 рік становив біля 3 000 грн.

Згідно зі ст. 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

ЗК України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (п. "д" ч. 1 ст. 156 ЗК України).

За змістом ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до п. 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи згідно п.2 Порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Отже, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє зробити висновок, що у випадку неукладення договору оренди, суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені ст. 157 ЗК України та Порядком.

Територіальні органи Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель факт самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки не встановлювали, акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства не складали, розрахунок збитків внаслідок порушення відповідачами вимог земельного законодавства не складали.

В силу ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Допустимих доказів на підтвердження наявності реальних збитків і їх розміру, які виникли внаслідок порушення відповідачем її права як землевласника, позивач суду не надала, доводів в обґрунтування їх розміру не привела.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт самовільного використання відповідачем спадкової земельної ділянки не спростовувався останнім в суді першої інстанції і підтверджується довідкою про виплату ОСОБА_4 за користування спірною земельною ділянкою іншій спадкоємиці ОСОБА_7 20 000 грн. не є підставою для стягнення такої ж суми коштів на користь позивачки.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України .

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України .

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Судом встановлено, що в натурі ? частку із успадкованої земельної ділянки ОСОБА_3 не виділяла. Належних і допустимих доказів тому, що ОСОБА_3 як спадкоємиця земельної ділянки з 2011 року вживала будь-які заходи до використання земельної ділянки, передачу її у користування іншій особі у спосіб, передбачений законом, або що вона заперечувала проти використання і розпорядження успадкованою земельною ділянкою сестрою ОСОБА_7 матеріали справи не містять. Своє право власності на належну їй частку земельної ділянки у порядку, передбаченому ст.125 ЗК України, ОСОБА_3 оформила тільки 6 травня 2015 року. ОСОБА_7 не заперечувала у суді першої інстанції, що з відповідач обробляв земельну ділянку з її дозволу.

Зважаючи на те, що позивачка як спадкоємиця земельної ділянки з 2011 року і до 2015 року не вживала заходів до реалізації свого права власності на землю, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту самовільного використання відповідачем її земельної ділянки, у порядку, передбаченому земельним законодавством органи Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель факт самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки не встановлювали, акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства не складали, розрахунок збитків внаслідок порушення відповідачами вимог земельного законодавства не здійснювали, передбачених законом підстав для стягнення з ОСОБА_4 20 000 грн. по справі не встановлено.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: