АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3572/17 Справа № 205/7087/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу по договору займу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу по договору займу.

У обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 01 жовтня 2007 року відповідачі взяли у неї в борг 13 500 Євро, що еквівалентно 312 256 гривням 65 копійкам за курсом НБУ строком на один рік, що підтверджується розпискою. Однак, у встановлений строк позика повернута не була, у звязку з чим, позивачка просила стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь суму боргу в розмірі 312 256 гривень 65 копійок, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 62 159 гривень 32 копійки та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу по договору займу - відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений правочин, за умовами якого ОСОБА_4, ОСОБА_3 взяли у борг грошові кошти у ОСОБА_2 у розмірі 13 500 Євро, та зобов'язалися повернути позичені кошти, протягом одного поточного року. На підтвердження укладення договору та отримання коштів ОСОБА_4, ОСОБА_3 склали розписку.

Саме з розписки від 11 жовтня 2007 року вбачається, що строк повернення позики встановлено - на протязі одного поточного року, який рахується з 11.10.2007 року.

Однак, відповідачі свої зобовязання належним чином не виконали, борг за договором позики у розмірі 13 500,00 Євро у встановлений строк не повернули.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позов до суду було подано 25 вересня 2015 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення неповернутої суми позики, який встановлено ст. 257 ЦК України, позивачем не надано суду договору про збільшення позовної давності, а також позивачем не надано суду обґрунтованих причин пропуску строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції неправомірно було застосовано строк позовної давності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, позивачкою належним чином не доведено, що строк виконання договору позики (повернення коштів) було продовжено відповідачами за погодженням з нею.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що вона довідалась про порушення свого права лише у 2014 році є необґрунтованими, оскільки, позивач знала, що борг повинен був бути повернутий ще у 2008 році, згідно розписки, а обставини тривалого отримання закордонного паспорту та арешту позивачки за кордоном не можуть бути підставою для поновлення строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П. Красвітна

ОСОБА_5