ухвала

іменем україни

08 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що він в період з 14 липня 1987 року по 03 березня 2010 року працював гірничим майстром, майстром на шахті ім. Орджонікідзе у Публічному акціонерному товаристві «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»).

03 березня 2010 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Однак, у травні 2015 року ОСОБА_4 дізнався, що при звільненні з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу у розмірі трьохмісячної заробітної плати, однак позивачу було виплачено в якості вихідної допомоги 3 495,11 грн.

У зв'язку з цим, ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» зобов'язаний виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат у сумі 8 008,12 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 48 048 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 7 340,45 грн.

Крім того, несвоєчасною виплатою вихідної допомоги позивачу спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 10 000 грн.

За таких обставин, уточнивши позовні вимоги в останній редакції 11 квітня 2016 року, позивач просив суд стягнути з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на свою користь вихідну допомогу 5 788,24 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 березня по 24 травня 2010 року в розмірі 13 054,40 грн та моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення компенсації втрати частини доходу у розмірі 7 340,45 грн, за заявою позивача залишені без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області 06 липня 2016 року, позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» задоволено частково.

Стягнуто з Публічногоакціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_4: одноразову допомогу при звільненні в розмірі 5 788,24 грн; середній заробіток за час затримки при розрахунку в сумі 13 054,40 грн; моральну шкоду в сумі 2 000 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з Публічногоакціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

У касаційній скарзі ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» просить скасувати судові рішення в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального прав та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 5 788,24 грн, яка підлягає стягненню з відповідача, а також відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13 054,40 грн. Крім того, порушення трудових прав позивача призвело до його моральних страждань, у зв'язку з чим судами стягнуто моральну шкоду у сумі 2 000 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач працював на підприємстві ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» 11 років 3 місяці 3 дні, а тому одноразова допомога виплачена правильно, а трудовий стаж позивача на шахті ім. Орджонікідзе було приєднано неправомірно, а позивачем пропущено строк позовної давності не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Так, як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 у період з 14 липня 1987 року по 03 березня 2010 року працював підземним кріпильником, підземним майстром, начальником дільниці, гірничим майстром на шахті ім. Орджонікідзе ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

03 березня 2010 року позивач був звільнений у зв'язку з виходом на пенсію з шахти ім. Орджонікідзе ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

Згідно з довідкою ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» від 12 червня 2015 року № 978 заробітна плата ОСОБА_4 за останні місяці перед звільненням склала: листопад 2009 року - 3 853,26 грн, грудень 2009 року - 4 515,62 грн, січень 2010 року - 3 320,46 грн, лютий 2010 року - 3 723,20 грн.

Відповідно до довідок від 29 січня 2016 року № № 473, 472 наданих відповідачем, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_4 перед звільненням становила 3 094,45 грн, а середньоденна заробітна плата перед звільненням становила 159,20 грн.

З розрахункового листка за березень 2010 року вбачається, що ОСОБА_4 при звільненні була виплачена допомога при виході на пенсію у розмірі 3 495,11 грн.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

У пункті 7.10 Колективного договору на 2010-2011 роки між ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» та профспілковим комітетом ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» встановлено зобов'язання відповідача виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника.

З вказаного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства.

Вирішуючи спір, суди вірно вважали, що слід керуватися Галузевою угодою, оскільки ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 липня 1993 року передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Згідно ст. 16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Суди наведе врахували та вірно вважали, що ОСОБА_4 при виході на пенсію при стажі роботи у відповідача більше 20 років, та відповідності до п. 7.10 угоди належало виплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Також суди вірно виходили із того, що до спірних правовідносин не застосуються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Так, суди вірно врахували рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», у якому Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить,тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст. 2 «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці» заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями,компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Галузевої угоди допомога відноситься до інших виплат, які передбачені її умовами. Виплата одноразової допомоги встановлена додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію.

Суди врахували наведене та дійшли до вірного висновку про те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право відповідно до Галузевої угоди, тому в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_4 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Суди наведене врахували та вірно виходили із того, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив позивачу вихідну допомогу при виході на пенсію, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суди врахували, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Крім того, у абз. 2 п. 5 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.В. Ступак