САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/1141/17
Провадження № 2/206/592/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" жовтня 2017 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого-судді Зайченко С.В., при секретареві Дубовик Г.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом, обґрунтовуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.08.2006 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. При порушенні відповідачем строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 500 гривень + 5 % від суми позову. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконувала, не вчасно надала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, в результаті чого виникла заборгованість за кредитом в сумі 18409,48 грн., яка складається: з заборгованості за кредитом в сумі 3093,50 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 13963,15 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500,00 гривень (фіксована частина) та в сумі 852,83 грн. ( процентна складова). Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.08.2006 року в розмірі 18409,48 грн. та судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" в судове засідання не зявився, просив розглядати справу в його відсутності та надав додаткові пояснення в яких зазначив, що в матеріалах справи міститься дві копії анкети зави від 11.08.2006 року та 17.01.2014 року, з яких чітко вбачається, що відповідач висловила згоду на укладання договору шляхом отримання кредитної карти «Універсальна» та шляхом підписання заяви. Відповідач користувалась кредитним коштами отримувала їх через банкомат, здійснювала розрахунки в магазинах про що свідчить виписка по особовому рахунку. До того ж, банк діяв правомірно списуючи кошти з іншої карти відповідача на кредитну карту в рахунок погашення заборгованості. Просив суд задовольнити вимоги банку в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що між нею та позивачем 11.08.2006 року не укладався письмовий договір про надання кредиту. Документ під назвою «Умови та правила надання банківських послуг» не можливо вважати договором, оскільки він не містить реквізитів сторін, підпису та інші ідентифікуючі особу відомості. В лютому 2014 року після отримання смс-повідомленя про зарахування заробітної плати на її рахунок відразу прийшло смс-повідомлення про списання коштів з її заробітної карти. При зверненні з цього приводу до відділення банку вона отримала виписку з кредитного рахунку, який існував вже вісім років, а вона про нього нічого не знала. Перерахування коштів з її заробітної карти вважає неправомірними. Особисто нею не здійснено ніяких дій, що спрямовані на визнання боргу перед позивачем . До того ж, просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у позові, оскільки з виписки по кредитного рахунку простежується відсутність будь-яких платежів з 2008 року.

Заслухав доводи відповідача, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202, ст.ст. 203, 204, 215, 230, 627 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до заяви від 11.08.2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником, якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") була надана ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Лісова) О.В. кредитна картка №224509 з сумою кредитного ліміту 3100,00 грн., базовою процентною ставкою 3% на місяць на залишок заборгованості.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг» та "Тарифами Банку", складає між нею та Банком Договір, про що свідчить її підпис у заяві (а.с.6).

Виходячи з викладеного слідує, що 11.08.2006 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, який підписаний сторонами та за яким досягнуто згоди з усіх істотних умов. При цьому сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач підписала договір без застережень, власноручно, її волевиявлення було вільним і було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором.

Таким чином, доводи відповідача, що між нею і банком не укладався кредитний договір є безпідставними та такими, що спростовуються фактично встановленими обставинами справи.

Так, починаючи з 23 червня 2006 року з кредитної карти №224509 відповідач поступово знімала кошти, розплачувалась за товари, не систематично, але поповнював рахунок кредитної картки. Останнє поповнення картки відповідач здійснила 03 вересня 2013 року. Після цього ніяких поповнень відповідач по картці не здійснювала, що підтверджується деталізованим розрахунком заборгованості та випискою по особовому рахунку (а.с.97-99).

Відповідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» - картка №224509 діяла до червня 2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі є останнім днем місяця, указаного на картці (поле MONTH).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа №6-103цс14), від 01 жовтня 2014 року (справа №6-134цс14), від 12 листопада 2014 року (справа №6-167цс14) і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 24 квітня 2017 року, тобто до ухвалення судом рішення по справі, звернулася до суду з заявою, в якій просила застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовити йому у задоволенні позову (а.с.34,35).

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що останній платіж відповідачем було здійснено 03 вересня 2013 року, картка діяла до червня 2013 року, тобто дія картки закінчилась у червні 2013 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у березні 2017 року, то суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст.267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Наявність у виписці по особовому руху коштів за кредитним договором (а.с.97-99) операцій за 17.04.2014 року, 29.04.2014 року про автоматичне погашення простроченої заборгованості (перевід з однієї карти коштів на кредитну карту) не свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки відповідач не здійснювала їх сплату, а банк здійснив ці операції автоматично.

З урахуванням викладеного,суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки сплив строк позовної давності, та про застосування спливу позовної давності заявлено відповідачем у судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. В. Зайченко