Справа № 308/2468/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Леміш О.М

з участю секретаря Химинець О.Я

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини.

Свою позовну заяву позивач мотивує тим, що 18 червня 2011 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем, про що 18 червня 2011 року виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області зроблено у книзі реєстрації шлюбів відповідний актовий запис за № 107. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3.

ОСОБА_1 вказує у позовній заяві, що протягом останнього року у подружжя часто виникають сварки через різні погляди на питання організації сімейного життя. Дитина часто стає свідком даних сварок, що негативно відображається на її психічному розвитку. Позивачем неодноразово робились спроби порозумітись з відповідачем, однак такі зустрічні кроки тільки породжували погіршення стосунків між подружжям та спричиняли шкоди сім'ї.

Останнім часом, як стверджує позивач, вона усвідомила неможливість збереження сім'ї та остаточно ствердилась у думці, що єдиним шляхом вирішення конфліктів між подружжям є розлучення. Нажаль така міра є крайньою, однак дієвою за даних обставин.

Відповідач близько трьох останніх тижнів полишив місце проживання сім'ї, переїхавши на проживання до своїх батьків, за адресою: с. Минай, вул. Ізумрудна, буд. 20 Ужгородського району Закарпатської області. Жодних стосунків з цього моменту позивач з відповідачем не підтримує, тільки вирішують питання пов'язані з вихованням дитини.

Позивач зазначає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просить не вживати заходів щодо примирення подружжя, так як враховуючи вказані обставини, це марно.

У зв'язку з наведеним позивач просить шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвати, відновити позивачу дошлюбне прізвище "ОСОБА_1", встановити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір'ю.

У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд такий задовільнити.

Відповідач проти позову не заперечив, зазначив що визнає заявлені позовні вимоги та не заперечує щодо проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3, після розірвання шлюбу, з матір'ю, ОСОБА_1

Заслухавши позицію позивача, відповідача, вивчивши матерiали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно свідоцтва про шлюб, виданого виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 18 червня 2011 року НОМЕР_1, 18 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 18 червня 2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 107.

У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнає позов і не заперечує проти розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Статтею 113 СК України встановлено, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до наявної у матеріалах справи фотокопії свідоцтва про народження від 19 квітня 2013 року НОМЕР_2, народився ОСОБА_3, батьками якого зазначені: батько - ОСОБА_2, мати - ОСОБА_1.

Частиною 2 статті ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Спору з приводу місця проживання малолітнього сина між сторонами немає, відповідач не заперечує проти того, що після розірвання шлюбу його малолітній син ОСОБА_3 буде проживати разом з матір'ю, ОСОБА_1

При визначенні місця проживання дитини за СК поняття місця проживання це не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст.161 СК України це може бути один із батьків (баба, дід або інші родичі дитини), а не конкретне місця її проживання.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати, малолітнього ОСОБА_3 залишити проживати з матір'ю, а позивачу відновити дошлюбне дівоче прізвище. Таким чином, позовна заява підлягає задоволенню.

Керуючись ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24, ст.ст. 110, 112, 113, 160 СК України, ст. 29 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 174, 208, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.

Шлюб, укладений 18 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстровано виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 18 червня 2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 107 - розірвати.

Малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити проживати разом з матір'ю ОСОБА_1.

Відновити дошлюбне дівоче прізвище позивача ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1) - "ОСОБА_1".

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розміріі 640 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.М. Леміш