Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_3 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Одеський державний університет внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_3 витрати за період навчання на загальну суму 34 687 грн 97 коп.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що у 2006 році ОСОБА_3 був зарахований курсантом першого курсу факультету підготовки фахівців кримінальної міліції освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» до Одеського державного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України, був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового утримання та з присвоєнням звання «рядовий міліції».

28 лютого 2007 року з ним було укладено угоду № 1900 про підготовку фахівця в Одеському юридичному інституті Харківського національного університету справ за державним замовленням та його працевлаштування.

25 листопада 2007 року був укладений тристоронній договір, сторонами якого були Одеський державний університет внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України, Лінійне управління на Одеській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України та транспорті і ОСОБА_3, про підготовку фахівця в Одеському юридичному інституті Харківського національного університету внутрішніх справ.

Відповідно до наказу ректора від 05 березня 2010 року відповідач був відрахований з університету та звільнений з органів внутрішніх справ України.

Посилаючись на невиконання останнім умов договору, а саме п. п. 2.3.1, 2.3.2, 2.3.6, а також п. 3 договору (підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку), позивач просив позов задовольнити.

При зверненні до суду із вказаним позовом Одеський державний університет внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України також просив поновити йому строк для подання позовної заяви для захисту своїх прав, посилаючись на те, що кошторисні призначення університету на видатки з оплати судових зборів у 2011-2013 роках не затверджувалися.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року, поновлено Одеському національному університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України процесуальний строк для подання позовної заяви.

Позов Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України витрати за період навчання у розмірі 34 687 грн 97 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що відповідно до угоди від 28 лютого 2007 року № 1900 ОСОБА_3 був зарахований до Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України на перший курс факультету підготовки фахівців для підрозділів транспортної міліції, поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового забезпечення, яке передбачено законодавством.

25 листопада 2007 року між Одеським державним університетом внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України, Лінійним управлінням на Одеській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України та транспорті і ОСОБА_3 був укладений тристоронній договір про підготовку фахівця для підрозділів транспортної міліції в Університеті освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр», «спеціаліст». Відповідно до умов угоди та договору особа, що отримує освіту на базі університету, зобов'язана закінчити навчання в університеті та продовжити проходження служби в органах внутрішніх справ.

01 березня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до керівництва Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України з рапортом про його відрахування з посиланням на сімейні обставини та звільнення із органів внутрішніх справ.

Відповідно до наказу Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 05 березня 2010 року № 27о/с відповідач відрахований за власним бажанням з університету та звільнений з органів внутрішніх справ.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач зобов'язаний відшкодувати понесені позивачем витрати, пов'язані з його навчанням.

При цьому суд зазначив, що учбовим закладом було заявлено вимогу про поновлення строку на подання позовної заяви, у зв'язку із тим, що кошторисні призначення Одеському державному університету внутрішніх справ на видатки з оплати судових зборів у 2011-2013 роках по КПКВ 10011080 «Підготовка кадрів для органів внутрішніх справа вищими навчальними закладами освіти III-IV рівнів акредитації» головним розпорядником коштів не затверджувалось, а також у зв'язку з відсутністю коштів для сплати судового збору. Вважаючи таку причину поважною, суд поновив процесуальні строки позивачу для подання позовної заяви до суду.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Втім, суд першої інстанції на порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, всупереч ч. 1 ст. 261 ЦК України не встановив, коли саме про порушення свого права дізнався позивач, не з'ясував, що перешкоджало йому протягом 5 років звернутися з цим позовом, хоча суд має захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Крім того, поновлюючи процесуальні строки, суд не звернув увагу на те, що строк позовної давності не є процесуальним строком, а його застосування регулюють норми матеріального права.

Крім того, судом при розгляді справи були допущені порушення і норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом із нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки й цій особі.

Суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких немає відомостей, що їм вручені судової повістки (п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України).

Відомості про те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції у справі відсутні, жодна повістка на його адресу судом не направлялась та не вручалась.

На вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув, зазначивши, що відповідач про розгляд справи повідомлявся, розглянув справу та ухвалив рішення за відсутності ОСОБА_3, щодо якого відсутні докази повідомлення належним чином про час та місце розгляду справи, чим порушив його конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості обґрунтувати свої твердження щодо позову і, таким чином, не взяв до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції на порушення ст. 303 ЦПК України, на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик