Ухвала

іменем україни

08 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Акціонерному товаристві «Родовід Банк» КулішаВіктора Миколайовича на рішення апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 31/АА-00001.08.2, посилаючись на невиконання належним чином позичальником взятих за цим договором зобов'язань.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ПАТ «Родовід Банк» остаточно просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 091,20 доларів США, а також пеню у розмірі 6 670 126 грн 03 коп. та 3 % річних у сумі 34 250 грн 82 коп. від простроченої суми кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 31/АА-00001.08.2 у розмірі 28 091,20 доларів США, що станом на 03 лютого 2015 року еквівалентно 453 560 грн 52 коп., пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 6 670 126 грн 03 коп. та 3 % річних у розмірі 34 250 грн 82 коп.

Вирішено питання про судовий збір.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року змінено заочне рішення суду першої інстанції у частині стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 31/АА-00001.08.2 станом на 03 лютого 2015 року у розмірі 20 234,01 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 1 977 689 грн 93 коп. та 3 % річних у розмірі 19 915 грн 15 коп.

В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Акціонерному товаристві «Родовід Банк» Куліш В.М. просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Родовід Банк» про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість із повернення кредиту та відсотків за його користування у розмірі 28 091,20 доларів США, що станом на 03 лютого 2015 року еквівалентно 453 560 грн 52 коп., а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 6 670 126 грн 03 коп. і 3 % річних у розмірі 34 250 грн 82 коп.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Установлено, що у кредитному договорі сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними (п. 7.6), кінцевий строк повернення кредиту - до 21 березня 2015 року включно (п. п. 1.1, 3.1.2), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця (п. 3.1) і для процентів за користування кредитом (п. 4.1).

Зокрема, відповідно до п. п. 3.1.1, 3.6 кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно виходив із того, що оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Установивши, що останній платіж із повернення кредитних коштів ОСОБА_4 здійснив 10 грудня 2009 року, зі сплати процентів - 12 лютого 2010 року, а до суду з цим позовом банк звернувся 29 квітня 2014 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за кредитом та процентами в межах загального строку позовної давності, а саме за період із 30 квітня 2011 року по 03 лютого 2015 року.

При цьому апеляційний суд правильно врахував, що судом першої інстанції ухвалено заочне рішення у справі; доказів, які б свідчили про належне повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, матеріали справи не містять, у зв'язку з чим апеляційний суд правомірно застосував строк позовної давності на підставі поданої відповідачем заяви, адже відповідач не був повідомлений про розгляд справи, а тому був позбавлений можливості заявити таке клопотання в суді першої інстанції.

Звертає на увагу та обставина, що в заяві про перегляд заочного рішення було зазначено клопотання про застосування строку позовної давності, проте ця заява була залишена без задоволення, а чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Таким чином, зазначений висновок апеляційного суду є законним та обґрунтованим, враховуючи, що за правилами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У зв'язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги про помилкове застосування апеляційним судом строку позовної давності за заявою відповідача, поданою до апеляційного суду.

При цьому посилання заявника у касаційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 24 червня 2015 року № 6-738цс15, від 30 червня 2015 року № 6-780цс15, не впливає на правильність вищевказаних висновків апеляційного суду, враховуючи установлені судом обставини щодо неповідомлення судом першої інстанції відповідачів належним чином про час та місце розгляду справи, у результаті чого вони були позбавлені права взяти участь у розгляді справи і заявити про застосування строку позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом із тим, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Враховуючи тривалий час розгляду справи в суді (позов подано у квітні 2014 року), колегія суддів не вбачає підстав для скасування правильного і справедливого рішення апеляційного суду з огляду на положення ч. 2 ст. 337 ЦПК України, згідно з якою не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Крім того, виходячи з підстав, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України, апеляційний суд обґрунтовано зменшив розмір пені до 1 млн грн.

Розглядаючи указаний позов, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме: ст. ст. 10, 60, 179, 213, 214, 215 ЦПК України, є помилковими та спростовуються матеріалами справи і змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Акціонерному товаристві «Родовід Банк» Куліша Віктора Миколайовича відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко