справа №619/700/16-ц
провадження №2/619/60/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Якименко Л.О.

за участю секретаря судового засідання Ломанової І.А.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним.

В підтвердження позову позивач посилається на те, що між ним та відповідачем по справі 21 червня 2007 року був укладений кредитний договір №НАD0G101270058. По своїй правовій природі даний кредитний договір відноситься до категорії споживчих кредитних договорів відповідно до ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів".

У Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року зазначено, що в справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а так само фактичну, не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом встановлення спеціальних договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дій принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом і розподілом відповідальності між сторонами договору. Споживачеві, як правило, об'єктивно не вистачає знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) запропонованих на ринку, а так само для оцінки договорів на їх придбання, які нерідко мають вигляд формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК Україні). У зв'язку з цим, для споживача існує ризик помилково чи в результаті введення його в оману, придбання непотрібних йому кредитних послуг.

Так само, згідно з Рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти, що їх дії поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальниками (споживачами) за договором про надання споживчого кредиту, які виникають під час укладення так і виконання такого договору.

Вищезазначений спірний кредитний договір є недійсним з підстав ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме: ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів"; ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів"; ч. 5 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", п.п. 2.1, 2.2., 2.3, 3.1..3.2, 3.4, 3.8, ч. 3 п. 3.4. Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168; ч. 2 ст. 2 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"; інструкції про касові операції в банках України, затвердженого Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337; плани рахунків бухгалтерського обліку банків України затвердженого Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280; інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземній валюті затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 року.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи №6-26251 св14 від 22.10.2014 року за позовом фізичних осіб до банку про визнання кредитного договору недійсним прийшов до висновку про те, що правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту визначені відомості, які повинен містити кредитний договір. При цьому, ВССУ встановив, що в спірному кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, відсутні умови, які пунктами 3.2., 3.4. розділу 3 Правил визнані обов'язковими, банки не надають окремий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, не було вказано повної орієнтовної вартості кредиту. Зазначене стало підставою для визнання кредитного договору недійсним.

В порушення вимог п.п. 3.1., 3.2., 3.4. розділу 3 Правил, ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" спірний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, визнаних обов'язковими для споживчого кредитного договору.

В порушення вимог п. 3.8 Правил відповідач не повідомив позивача про те, що валютні ризики покладаються на споживача, не надав інформацію про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання.

В порушення п. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", п. 2.1. Правил відповідач письмово не надав позивачу повної інформації про умови кредитування, а так само про орієнтовну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

За положенням ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" до договорів укладених споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення зазначеного закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо в розріз принципу добросовісності його наслідками є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В порушення ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживача" перед укладенням спірного кредитного договору відповідач не повідомив позивача в письмовому вигляді про інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", в цьому так само вбачається порушення п. 10 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживача", що розглядається законодавством як порушення справедливості умов договору.

В порушення вимог п. 6 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", що містить перелік несправедливих умов договору, - спірний кредитний договір містить п. 2.3.3. згідно якого, відповідач має право в односторонньому порядку розірвати спірний кредитний договір, при цьому таке право позивачу в договорі не надається. Даний факт свідчить про дисбаланс прав і обов'язків в договорі на шкоду споживача.

При таких обставинах спірний кредитний договір в силу вимог ч. 1 ст. 203, ст. 638 ЦК України, Правил, ЗУ "Про захист прав споживачів" (ст.ст. 11, 18) є недійсним, так як його зміст суперечить вимогам вищевказаних норм права.

Позивач звертає увагу суду на той факт, що встановлений в спірному договорі порядок надання валютних кредитних коштів, як умови взаєморозрахунків між сторонами, суперечить таким актам законодавства України: інструкції про касові операції в банках України затверджений Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337; планам рахунків бухгалтерського обліку банків України затвердженого Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280; інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 123.11.2003 року; положеннями глави 72 ЦК України; п.6 ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", що є підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Так, згідно з вимогами п. 6 ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено зазначення в договорі про надання фінансових послуг умов взаєморозрахунків.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до інструкції про касові операції в банках України, затверджених Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337 (глава 3 п. 2) видача готівкових валютних коштів фізичним особам здійснюється за заявою про видачу готівки з їх поточних, депозитних рахунків або у вигляді переказів без відкриття поточного рахунку. Таким чином, фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переказ у валюті або кредит у гривні.

Відповідно до п. 1.8. інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 року банки відкривають своїм клієнтам за договорами банківського рахунку поточні рахунки.

Відповідно до п. 7.12 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 року надання валютних кредитних коштів можливо тільки на поточний валютний рахунок клієнта, видача валютних коштів клієнту, - можливо тільки з валютного поточного рахунку клієнта.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" здійснення валютних операцій в Україні можливо з урахуванням обмежень, встановлених валютним законодавством, в Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп / 2011 від 10.11.2011 року зазначено, що в справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а так само фактичну, не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом встановлення спеціальних договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дій принципу свободи цивільного договору. Таким чином, встановлення в договорі іншого шляху видачі валютних кредитних коштів і видача таких коштів, крім як через поточний рахунок в іноземній валюті, є незаконним.

Відповідно до п. 7.1. спірного кредитного договору банк видає кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу. При цьому в порушення вищевказаних норм права, відповідач не уклав з позивачем договор про відкриття поточного рахунку в іноземній валюті, в зв'язку з чим, позивачу було надано не кредитні кошти, як це було передбачено кредитним договором, а фактично була надана безпідставна послуга - переказ коштів в валюті (п. 8 ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст. 1212 ЦК України), що в свою чергу ставить під сумнів правомірність дій відповідача в частині нарахування відсотків за користування коштами і видачу кредитних коштів взагалі.

В порушення Постанови Правління НБУ від 17.06.2004 р. №280 про затвердження Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України і Інструкції про застосування Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України, а також Постанови НБУ від 14.08.2003 р. №337,- позивач не підписував і не погоджував з відповідачем перерахування валюти з кредитного рахунку на свій поточний рахунок в іноземній валюті, при цьому на підставі банківської ліцензії на вчинення валютних операцій і письмового дозволу НБУ банк має право видавати кредити готівковою іноземною валютою лише з поточного рахунку клієнта відповідно до Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України затвердженого Постановою НБУ від 17.06.2004 р. № 280, тобто з банківського поточного рахунку в іноземній валюті, відкритого клієнту банка відповідно до положень глави 72 ЦК України.

Таким чином, глава 72 ЦК України, Інструкція про порядок відкриття, використання і закриття рахунків і національній і іноземній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р., Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», що регламентує використання банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, - строго регламентують механізм операцій банка з валютними цінностями.

Іншими словами, єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі-резиденту готівкового кредиту в іноземній валюті є: відкриття клієнту поточного рахунку в іноземній валюті в банку, який надає кредит (рахунок 2620 "рахунки клієнта" відповідно до Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України); перерахування на розрахунковий рахунок клієнта (рахунку 2620 "рахунки клієнта" відповідно до Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України) суми кредиту у валюті кредиту; видача готівки в валюті кредиту клієнту на руки способом, передбаченим інструкцією про касові операції в банках України, затвердженого Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337, тобто за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта.

Даний порядок не був передбачений в спірному кредитному договорі і не був дотриманий відповідачем, так як поточний рахунок в іноземній валюті позивачеві відповідачем не відкривався. При таких обставинах відповідачем так само порушені вимоги ч. 1 ст. 1054 ЦК України в частині надання грошових коштів в кредит, що є основною умовою договору банківського кредиту. Крім того, відповідачем порушено п. 6 ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", який передбачає зазначення в договорі про надання фінансових послуг умов взаєморозрахунків.

Наданий в спірному договорі порядок взаєморозрахунків, в частині надання грошових коштів в кредит, не відповідає чинному законодавству з вищезгаданих причин, у зв'язку з чим, видані позивачу валютні кошти не мають юридичної природи валютних кредитних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При таких обставинах сторона позивача вважає, що спірний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним за підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, позивач в якості додаткової підстави визнання кредитного договору недійсним передбачає обман з боку банку (відповідача) при укладенні та виконанні спірного кредитного договору. Дана пропозиція позивача ґрунтується на наступному.

Як було зазначено вище, відповідно до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженого Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337 видача готівкових валютних коштів фізичним особам здійснюється за заявою про видачу готівки з їх поточних, депозитних рахунків або у вигляді переказів без відкриття поточного рахунки. Таким чином, за "заявою про видачу готівки" фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переказ у валюті або кредит у гривні. Грошові валютні кошти, які мають юридичну природу кредитних коштів, були видані позивачеві без відкриття поточного рахунку в іноземній валюті, таким чином, правова природа отриманих грошових коштів або переказу в валюті або кредит у гривні. При таких обставинах відповідач міг з кредитного рахунку перерахувати в касу гривню, і, в подальшому, продати валюту позивачеві (не повідомивши його про це) за фактично надану гривню, що є формою завуальованого кредиту в національній валюті, однак при цьому, тіло кредиту, відсотки по кредиту позивачеві було зобов'язано погашати в доларах США.

Угода, укладена під впливом обману є недійсною з підстав ст. 230 ЦК України.

Позивач звернувся до суду з уточненною позовною заявою, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем 21.06.2007 року був укладений кредитний договір № НАD0G101270058. За своєю правовою природою даний кредитний договір відноситься до категорії споживчих кредитних договорів відповідно до ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів". Згідно передбачених умов взаєморозрахунків за зазначеним кредитним договором, відповідач зобов'язався надати відповідачу валютні кредитні кошти (долари США).

Стаття 203 ЦК України визначає загальні умови, дотримання яких є необхідним для чинності правочину. У частині, ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а так само інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених нею.

При цьому, зміст угоди - вищевказаного кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, суперечить вимогам Цивільного кодексу України, а саме, вимогам ч. 1 ст. 203, ч. 5 ст. 203 ЦК України, а так само вимогам ст.ст. 193, 1054, 1068 ЦК України:

- зміст спірної угоди в частині встановлення порядку взаєморозрахунків є істотною умовою кредитного договору в силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг";

- банк (відповідач), в частині виконання своїх зобов'язань по взаєморозрахунках з позичальником (позивачем) зобов'язався надати грошові кошти які володіють наступними ознаками а) це саме кредитні кошти, б) це валютні кошти;

- грошові кошти, що надаються в кредит по спірній угоді, набувають юридичну природу саме валютних кредитних коштів тільки в разі, якщо вони надані з дотриманням вимог ст. 193, ч. 3 ст. 533, ч. 1 ч. 3 ст. 1 068 ЦК України, ч. 2 ст. 2 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю";

- в зв'язку з тим, що передбачений змістом спірної угоди порядок взаєморозрахунків між сторонами, суперечить вимогам ст. 193, ч. 1 ч. 3 ст. 1 068 ЦК України, ч. 2 ст. 2 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідачу були надані грошові кошти, які володіють наступними ознаками а) це валютні кошти, б) ці кошти не мають юридичної природи кредитних валютних коштів;

- в зв'язку з тим, що позивачу по спірній угоді не було надано грошові кошти, які мають юридичну природу саме кредитних валютних коштів, - зміст угоди, в частині порядку взаєморозрахунків між сторонами, суперечить вимогам ст.ст. 1054, 1068, 193 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ", ч. 2 ст. 2 Декрету КМУ" Про систему валютного регулювання і валютного контролю ", Інструкції про касових операціях в банках Україні, затвердженого Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337, Планом рахунків бухгалтерського обліку банків Україні затвердженого Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземній валюті затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 року.

Стаття 193 ЦК України визначає, що порядок вчинення правочинів з валютними цінностями встановлюється законом. Дана норма права відсилає до Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до ч.2 ст.2 якого здійснення валютних операцій в Україні можливо з урахуванням обмежень, встановлених валютним законодавством.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України в якості порядку взаєморозрахунків між сторонами, визначає обов'язок банка надати позичальнику грошові кошти в кредит.

Частина 3 ст. 1054 ЦК України встановлює, що особливості надання споживчого кредиту встановлені законом. Дана норма права відсилає до ЗУ «Про захист прав споживачів», в тому числі до ст.11 вказаного закону. Відповідно до вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» суттєвими умовами споживчого кредитного договору являються: детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (п.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»),умови видачі кредиту (п.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Крім того, відсилає до ЗУ «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме, до п.6 ч.1 ст.6 Закону, що встановлює порядок взаєморозрахунків в якості суттєвої умови договору про надання фінансових послуг.

Частина 1 ст. 1068 ЦК України встановлює те, що банк зобов'язаний здійснювати для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами і звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку. Як вбачається зі змісту вказаної норми права, вона відсилає до банківського законодавства, а саме, до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 р. № 337, Планам рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого Постановою НБУ від 17.06.2004 р. № 280, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній і іноземній валюті затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р.

Частина 3 ст. 1068 ЦК України встановлює те, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документу, якщо інше не передбачено договором банківського рахунку або законом.

Для того, щоб спірна угода (Кредитний договір) не суперечила вищезазначеним цивільним нормативним актам, вона повинна мати наступний вигляд і порядок дій:

- банк відкриває позичальнику розрахунковий рахунок в іноземній валюті, шляхом укладення відповідного договору. Клієнт становиться власником вказаного рахунку і може їм розпоряджатися, в тому числі і шляхом подачі заяви про видачу готівкових грошових коштів. Відкриття клієнту розрахункового рахунку в іноземній валюті і порядок його використання регулюється ч.1 ст.1068, ч.3 ст.1068 ЦК України, п.1.8. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній і іноземній валюті, затвердженою Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р. якою встановлено, що банки відкривають своїм клієнтам за договорами банківського рахунку поточні рахунки, а також Планами рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого Постановою НБУ від 17.06.2004 р. № 280 встановивши, що кошти клієнта банка відображаються в 2 класі Планів рахунків, а саме, на рахунках 2620….(Відкриття клієнту поточного рахунку в іноземній валюті в банку який надає кредит ( рахунок 2620 «рахунки клієнта» відповідно до Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України).

- банк з позичкового (позикового) рахунку, що являється власністю банку, меморіальним ордером перераховує валютні грошові кошти на відкритий клієнту розрахунковий рахунок в іноземній валюті. Даний порядок регулюється ст.193, ч.1 ст.1054, ч.1 ст.1068 ЦК України, п.2 ч.2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п.2,4 глави 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 р. № 337 відповідно до якої видача готівкових валютних коштів фізичним особам здійснюється за заявою про видачу готівки з їх поточних, депозитних рахунків або у вигляді переводів без відкриття поточного рахунку, п.7.12 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній і іноземній валюті затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 відповідно до якої надання валютних кредитних коштів можливе лише на поточний валютний рахунок клієнта, видача валютних коштів клієнту, - можлива лише з валютного поточного рахунку клієнта.(Перерахування на розрахунковий рахунок клієнта (рахунок 2620 «рахунок клієнта» згідно з Планами рахунків бухгалтерського обліку банків України) суми кредиту в валюті кредиту).

- позичальник шляхом подання заяви про видачу готівкових грошових коштів, поданої до каси банку, отримує зі свого розрахункового рахунку в іноземній валюті готівкові грошові кошти. Факт отримання грошових коштів відображається в прибутковому і витратному ордерах. Даний порядок регулюється ст.193, ч.1 ст.1054, ч.1, ч.3 ст.1068 ЦК України, п.2 ч.2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою Постановою НБУ від 14.08.2003 р. № 337, Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній і іноземній валюті, затвердженою Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р. (Видача готівки в валюті кредиту клієнту на руки, способом, передбаченим Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 р. № 337, тобто за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта).

Лише при дотриманні вищевказаного прядку взаєморозрахунків спірний правочин (Кредитний договір) носив би характер відповідності актам цивільного законодавства України.

При цьому, передбачений в спірному договорі порядок взаєморозрахунків (як суттєва і обов'язкова умова договору) не передбачений, а положення договору, які формально можна віднести до встановлення порядку взаєморозрахунків, не відповідають діючому цивільному законодавству України, відсилаючим нормам банківського, споживчого законодавства, що відповідно до вимог ч.1, ч.5 ст.203 , ст. 215 ЦК України дозволяє вважати спірний договір недійсним.

Свою позицію позивач обґрунтовує наступними фактами і нормами права:

Виходячи з вимог п.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.1054 ЦК України, п.6 ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 3.4. Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р., вбачається, що споживчий кредитний договір повинен в якості суттєвої умови містити в собі порядок взаєморозрахунків між сторонами, а саме, мати такий, що не суперечить вимогам діючого законодавства України порядок отримання кредитних грошових коштів, порядок їх повернення і уплати процентів, комісій за користування кредитом і супутніх послуг банка (Відповідача). При цьому вказаний порядок в розумінні вимог ч.1 ст.203 ЦК України не повинен суперечить вимогам законодавства України. Визначення порядку взаєморозрахунків створює обов'язки і права, як для споживача, так і для банка відповідно до вимог ст.ст. 629, 626 ЦК України. При цьому, зміст договору, в частині виконання відповідачем своїх зобов'язань по взаєморозрахунку з позивачем ( п.2.1.1., п.7.1, п.7.2 спірного договору) не відповідає діючому законодавству України. Вказуючи на даний аргумент, позивач звертає увагу суду на наступне:

Розрахунковий рахунок в іноземній валюті позивачу не відкривався. Вказаний в договорі рахунок №411 відповідно до плану рахунків не являється розрахунковим рахунком клієнта в іноземній валюті, а являвся власністю банка і розпоряджатись ним міг тільки банк шляхом виписки меморіального ордеру. При цьому, відповідно до вимог спірного кредитного договору відповідач взяв на себе зобов'язання, що є суттєвою умовою кредитного договору в силу ст. 1054 ЦК України, надати позивачу саме кредитні грошові кошти в іноземній валюті. Дане зобов'язання відповідач не виконав, оскільки,? в порушення вищевказаних норм права, відповідач не уклав з позивачем договор про відкриття поточного рахунку в іноземній валюті, в зв'язку з чим, за своєю правовою природою надання позивачу валютні кошти не можуть розглядатися, як кредитні кошти, а фактично, була надана безпідставна послуга - переведення коштів в валюті (п.8 ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.1212 ЦК України), що в свою чергу, ставить під сумнів правомірність дій відповідача в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами і видачу кредитних коштів взагалі.

В порушення Постанови Правління НБУ від 17.06.2004 р. №280 про затвердження Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України і Інструкції про застосування Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України, а також Постанови НБУ від 14.08.2003 р. №337, - позивач не підписував і не погоджував з відповідачем перерахування валюти з кредитного рахунку на свій поточний рахунок в іноземній валюті, при цьому рахунок з номером 2909… не може бути відкритим для позивача поточним рахунком, оскільки він являється внутрішньобанківським рахунком для обліку виданих кредитів і своєї фінансової і бухгалтерської звітності. На підставі банківської ліцензії на вчинення валютних операцій і письмового дозволу НБУ банк має право видавати кредити готівковою іноземною валютою лише з поточного рахунку клієнта ( балансові рахунки 2620…, «кошти клієнта банка», відповідно до с Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України затвердженого Постановою НБУ від 17.06.2004 р. № 280, тобто з банківського поточного рахунку в іноземній валюті, відкритого клієнту банка відповідно до положень глави 72 ЦК України. Клієнт (позивач) не міг розпоряджатись рахунком №2909… і отримувати з нього кредитні валютні грошові кошти шляхом подачі заяви про видачу готівки, оскільки таке право у клієнта (позивача) може виникати тільки для отримання валютних коштів зі свого поточного рахунку, який йому не було відкрито, а рахунок №2909…. являвся власністю банка і розпоряджатися ним міг тільки банк шляхом виписки меморіального ордера.

Згідно з Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою Постановою НБУ від 14.08.2003 р. № 337 видача готівкових валютних коштів фізичним особам здійснюється за заявою про видачу готівки з їх поточних, депозитних рахунків або у вигляді переказів без відкриття поточного рахунку. Таким чином, за «заявою про видачу готівки» фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переказ в валюті або кредит в гривні.

Відповідно до п.1.8. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків і національній і іноземній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р. банки відкривають своїм клієнтам за договорами банківського рахунку поточні рахунки.

Відповідно до п.7.12 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній і іноземній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р. надання валютних кредитних коштів можливе тільки на поточний валютний рахунок клієнта, видача валютних коштів клієнту,- можлива тільки з валютного поточного рахунку клієнта.

Відповідно до с ч.2 ст.2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» здійснення валютних операцій в Україні можливе з урахуванням обмежень, встановлених валютним законодавством, в Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 р. вказано, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, не формальну рівність сторін в цивільно-правових відносинах, шляхом встановлення спеціальних договірних правовідносин в сфері споживчого кредитування і обмеження дій принципу цивільного правочину. Таким чином, встановлення в договорі іншого шляху видачі валютних кредитних коштів і видача таких коштів, крім як через поточних рахунок в іноземній валюті, являється незаконним, в тому числі, і, таким що суперечить вимогам ст.193 ЦК України, яка встановлює, що порядок укладення угод з валютою повинен відповідати діючому законодавству України.

Таким чином, глава 72 ЦК України, ст.193 ЦК України, Інструкція про порядок відкриття, використання і закриття рахунків і національній і іноземній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р., Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», що регламентує використання банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, - строго регламентують механізм операцій банка з валютними цінностями, в тому числі, і, надання і видачу валютних коштів в кредит.

Даний порядок не був передбачений в змісті спірного кредитного договору і не був дотриманий відповідачем. За таких обставин відповідачем також порушені вимоги ч.1 ст.1054 ЦК України в частині надання грошових коштів в кредит, що являється основною умовою договору банківського кредиту. Крім того, відповідачем порушено п.6 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», який передбачає визначення в договорі про надання фінансових послуг умов взаєморозрахунків, а також п.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п.3.4. Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р.

Таким чином, наданий в спірному договорі порядок взаєморозрахунків, в частині надання грошових коштів в кредит, не відповідає діючому цивільному законодавству по вищезазначеним причинам, а також, в зв'язку з тим, що видані позивачеві грошові кошти не мають юридичної природи валютних кредитних коштів, в зв'язку з чим, дана угода була направлена не на настання реальних наслідків - отримання кредитних валютних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При таких обставинах сторона позивача вважає, що спірний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, а також ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Крім того, відповідно до вимог Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року суди зобов'язані з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положень статей 11, 18, 21 ЗУ "Про захист прав споживача".

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи №6-26251 св14 від 22.10.2014 року за позовом фізичних осіб до банку про визнання кредитного договору недійсним прийшов до висновку про те, що правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затвердженого Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року) визначено відомості, які повинен містити кредитний договір. При цьому, ВССУ встановив, що в спірному кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, відсутні умови, які пунктами 3.2., 3.4. розділу 3 Правил визнані обов'язковими, банки не надають окремий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, не було вказано повної орієнтовної вартості кредиту. Зазначене стало підставою для визнання кредитного договору недійсним.

В порушення вимог п.п. 3.1., 3.2., 3.4. розділу 3 Правил, ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" спірний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, визнаних обов'язковими для споживчого кредитного договору.

В порушення вимог п. 3.8. Правил відповідач не повідомив позивача про те, що валютні ризики покладаються на споживача, не надав інформацію про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання.

В порушення п. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", п. 2.1. Правил відповідач письмово не надав позивачу (споживачеві) повної інформації про умови кредитування, а так само про орієнтовну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

За положенням ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" до договорів укладених споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення зазначеного закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо в розріз принципу добросовісності його наслідками є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В порушення ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживача" перед укладенням спірного кредитного договору відповідач не повідомив позивача в письмовому вигляді про інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", в цьому так само вбачається порушення п. 10 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживача", що розглядається законодавством як порушення справедливості умов договору.

В порушення вимог п. 6 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", що містить перелік несправедливих умов договору, - спірний кредитний договір містить п. 2.3.3. згідно якого, відповідач має право в односторонньому порядку розірвати спірний кредитний договір, при цьому таке право позивачу в договорі не надається. Даний факт свідчить про дисбаланс прав і обов'язків в договорі на шкоду споживача.

При таких обставинах спірний кредитний договір в силу вимог ч. 1 ст. 203, ст. 638 ЦК України, Правил, ЗУ "Про захист прав споживачів" (ст.ст. 11, 18) є недійсним, так як його зміст суперечить вимогам вищевказаних норм права.

Крім того, позивач в якості додаткової підстави визнання кредитного договору недійсним передбачає обман з боку банку (відповідача) при укладенні та виконанні спірного кредитного договору. Дане припущення позивача грунтується на наступному: як було зазначено вище, відповідно до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженого Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337 видача готівкових валютних коштів фізичним особам здійснюється за заявою про видачу готівки з їх поточних, депозитних рахунків або у вигляді переказів без відкриття поточного рахунки. Таким чином, за "заяви про видачу готівки" фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переклад у валюті або кредит у гривні. Грошові валютні кошти були видані позивачеві без відкриття поточного рахунку в іноземній валюті, таким чином, правова природа отриманих грошових коштів або переказ в валюті або кредит у гривні. При таких обставинах відповідач міг з кредитного рахунку перерахувати в касу гривню, і, в подальшому, продати валюту позивачеві (не повідомивши його про це) за фактично надану гривню, що є формою завуальованого кредиту в національній валюті, проте при цьому, тіло кредиту, відсотки по кредиту позивачеві було зобов'язано погашати в доларах США. Угода, укладена під впливом обману є недійсною з підстав ст. 230 ЦК України. Крім того, позивач вважає, що відповідачем прихована реальна загальна вартість кредиту і реальний відсоток по отриманому кредиту, що відповідно до вимог п.п. 3.1., 3.2., 3.4. розділу 3 Правил, ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" є обов'язковими для споживчого кредитного договору. Позивач вважає, що реальна вартість отриманого кредиту і реальний відсоток по отриманому кредиту вище ніж заявлені в кредитному договорі, в зв'язку з чим вбачається обман зі стороні відповідача при укладенні спірного кредитного договору.

Представник відповідача ОСОБА_4 подав до суду письмові заперечення на позовні вимоги, в яких зазначив, щодо видачі кредиту, то відповідно до п. 4 Глави 3 Інструкції про здійснення касових операцій в банках України, що затверджена Постановою Правління Національного банку України 14.08.2003 року за N 337 за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Відповідно до п. 7.1, 7.2 Кредитного договору кредитні кошти в розмірі 12400 дол. США видаються через касу банку. Таким чином, відповідно до вказаної інструкції та кредитного договору було видано кредит, що підтверджується касовим документом - заявою на видачу готівки №3 від 21.06.2007 р. (в заявці зазначено видача готівкових коштів згідно кредитного договору). Отже, посилання позивача на те, що для видачі кредиту і його погашення повинен був бути відкритий рахунок 2620, не підтверджується ні кредитним договором, оскільки спосіб видачі кредиту -через касу банку, а не на рахунок позичальника, ні законодавством, що діяло на момент укладення кредитного договору, тим більше, що позичальник з 2007 року по 2015 рік, не заперечував щодо такого способу видачі та погашення кредиту. Отже, пункти 7.1, 7.2 кредитного договору від 21.06.2007 р., відповідали чинному на момент укладення кредитного договору законодавству. У своєму позові ОСОБА_2 неодноразово займається підміною понять, а саме: говорить про те, що банк повинен був відкрити рахунок 2620, однак даний тип рахунків призначений для обліку поточних (не кредитних!!!) коштів клієнтів, у тому числі й депозитних. В той же час, рахунки групи 29 (й 2909) призначені саме для проведення кредитних та транзитних операцій клієнтів, (див. ІНСТРУКЦІЮ про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України затверджену Постановою Правління Національного банку України 17.06.2004 року N 280), а отже й посилання на відповідні положення постанови Правління Національного банку України 20.10.2004 року N 495 є хибними, адже п. 2.5, 2.8 встановлені також правила проходження коштів у іноземній валюті по рахунках 2909, як по кредитному рахунку;

- теза позивача про те, що під кредитну угоду повинен бути відкритий поточних рахунок (для зберігання коштів) також не витримує критики, тому що для обслуговування кредиту не повинні відкриватись поточні рахунки для «зберігання». Відкривається динамічний транзитний рахунок 2909 (відкриття якого передбачено кредитною угодою), при надходженні коштів на котрий відбувається їх розподіл за рахунками передбачених договором нарахувань;

- практика застосування до кредитів транзитних рахунків 2909 є загальновживаною й

регулятором (НБУ) до правильності відкриття таких рахунків не пред'явлено претензій. Слід зазначити, що з моменту укладання кредитного договору НБУ проведено не одну перевірку діяльності відповідача;

*рахунки 2909 є транзитними, за користування якими боржник не сплачує жодних тарифів та комісій;

*взагалі, рахунки кредитного договору (окрім 2909 - який фактично показує суми коштів, що надійшли в рахунок сплати за кредитом) є технічними та призначеними для формалізації внутрішньобанківського обліку;

- підставою відкриття рахунків для обслуговування кредиту є кредитний договір, а не окремий договір про відкриття рахунку.

Крім того, також невідомо з чого виходить позивач, зазначаючи, що готівкова іноземна валюта може видаватись виключно з поточного рахунку клієнта 2620. Так, згідно постанови НБУ № 280 від 17.06.2004 року «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», рахунок 2203 називається «Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» та належить до групи рахунків 220 «Кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» та є рахунком 2 класу «Операції клієнтами». У п.п. З, 6 «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків :раїни» зазначено, що Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України встановлює порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку, визначає характеристику і коротке призначення рахунків для відображення інформації типовими операціями. За рахунками Плану рахунків відображаються операції, що визначені законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України, відповідно до їх економічної суті. План рахунків забезпечує мультивалютний облік операцій, суть якого полягає в обліку операцій в іноземній валюті за тими самими рахунками, що і операцій у гривні. Згідно «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» призначення рахунку 2203 «Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» полягає у обліку довгострокових кредитів на поточні потреби, що надані фізичним особам. За дебетом рахунку проводяться суми наданих кредитів. За кредитом рахунку проводяться суми погашення заборгованості; суми заборгованості, що перераховані на відповідні рахунки простроченої та сумнівної заборгованості. Між тим, позивач зазначає, що кредит повинен бути наданий не через рахунок 2203, 2909, а через рахунок 2620 який називається «Кошти на вимогу фізичних осіб» та належить до групи рахунків 262 «Кошти на вимогу фізичних осіб» розділу 26 «Кошти клієнтів банку» та також є рахунком 2 класу «Операції з клієнтами». Згідно «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» призначення рахунку 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб» полягає у обліку вкладів (депозитів) на вимогу фізичних осіб, у тому числі поточні рахунки фізичних осіб та розрахунки за ними; надані кредити овердрафт. За дебетом рахунку проводяться суми перерахувань, виплат за розпорядженням власників рахунків згідно з режимом роботи рахунків; суми коштів, що підлягають примусовому стягненню відповідно до законодавства України; надані кредити овердрафт. За кредитом рахунку проводяться суми, що надходять у встановленому порядку на рахунки клієнтів згідно з режимом роботи рахунків; суми залишків кредитів овердрафт, що перераховані на рахунки простроченої заборгованості. Це ж саме стосується доводів Позивача і про рахунок для погашення заборгованості і 2909. Рахунок 2909 називається «Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку» та належить до групи рахунків 290 «Кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку» розділу 29 «Кредиторська заборгованість і транзитні рахунки за операціями з клієнтами банку» та також є рахунком 2 класу «Операції з клієнтами». Згідно «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» призначення рахунку 2909 «Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку» полягає у обліку сум іншої кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку, наприклад, невиплачені перекази для бенефіціарів, які не мають рахунку в банку; суми коштів, що отримані для зарахування на вклади клієнтів банку. За кредитом проводяться суми кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку. За дебетом рахунку проводяться суми погашення кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку. Таким чином, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що чинне законодавство не забороняє видачу кредиту фізичній особі тільки через рахунок 2620. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, статтею 203 ЦК України. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому 3, Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Тобто, вирішуючи спір про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Як вбачається з позовної заяви, позивач вимагає визнання недійсним кредитного договору з тих підстав, що договір суперечить валютному і цивільному законодавству України, використання Банком долари США, як предмету кредитування, значно погіршує становище позивальника, тому умови договору позивач вважає несправедливими. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами, даних про те, що волевиявлення позивача було направлено саме на отримання кредиту в національній валюті суду не надано. З вищенаведеного випливає, що позивач та відповідач, підписавши кредитний договір встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Згідно змісту ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець зобов'язаний перед укладанням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та інші кредитні умови. Згідно до вимог п. 3.1.-3.3. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, якою затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в Кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу; перелік, розмір та базу нарахування комісій; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача; графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі); сукупну вартість кредиту, як у процентному так в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді: реальної процентної ставки (у процентах річних, яка розраховується відповідно до формули) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205, 210, 640 ЦК тощо). При укладанні кредитного договору позивач не був обмежений у можливості отримати кредит як в іноземній, так і в національній валютах. Валюту кредитування у вигляді долару США позивач обрав на власний розсуд. Крім того, відповідно до статті 36 Закону України «Про національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в |тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Отже, позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства. Доводи позивача про недійсність оспорюваного договору з тих підстав, що він укладений в іноземній валюті також не узгоджується з вимогами чинного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність». Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк має здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ Відповідно до ст. 47 зазначеного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.Згідно з ч. 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. 19 березня 1992 року НБУ видало ЗАТ Комерційному Банку «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк») банківську ліцензію за № 22 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл № 22-2 від 19.03.1992 року і додаток до письмового Дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. Тобто, ЗАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк») на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті. В подальшому, згідно з вимогами законодавства, Банком була отримана Генеральна Ліцензія на здійснення валютних операцій від 05.10.2011р. №22. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральш ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний здійснення такої операції. Тобто виходячи з положень ст. 5 зазначеного Декрету КМУ, генеральні ліцензії даються НБУ лише певному колу суб'єктів: банкам, фінансовим установам та оператору поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім суб'єктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій. Крім того, необхідність в індивідуальній ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті передбачено підпунктом «в» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» у випадку, терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, Законодавство України не встановлює межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в поземній валюті, а тому на даний час і не потребується індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті. Відповідно до п. 5.3 Порядку видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року за № 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. З урахуванням того, ЗАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк») отримав банківську ліцензію НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, слід прийти висновку, що воно має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти, в тому числі і укладати кредитні договори. Зважаючи на викладене, вважаємо, що доводи позивача щодо обов'язковості отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті та проведення розрахунків у валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечать положенням ст. 19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, тому Комерційний Банк «ПриватБанк» не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій НБУ для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Щодо доводів позивача про необхідність отримання індивідуальних ліцензій сторонами кредитного договору для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то слід виходити з наступного. Зі змісту ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вбачається, що наявність у банка генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» отримав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовій дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Виходячи з наведеного, приходять до висновку, що у позивача відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 16 постанови № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсу валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, доводи позивача за зустрічним позовом про те, що йому не було роз'яснено про сукупну вартість кредитного договору, спростовується додатковими угодами, які укладались між відповідачем та позивачем , згідно яких позивачу достовірно було відомо про всі умови договору, які на його вимогу або за погодженням з ним неодноразово змінювалися. Підписуючи спірні договори, позивач підтвердив факт ознайомлення з елементами вартості кредиту та умовами кредитування в іноземній валюті. Укладеними договорами чітко визначено умови надання кредиту та його погашення. До банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договорів позивач не звертався, навпаки Банк постійно йшов назустріч позичальнику, пропонуючи можливості зменшити прострочену заборгованість. Крім того, додатковою угодою № 1 від 18 травня 2013 року було викладено Графік погашення кредиту в новій редакції. Враховуючи вищевикладене, вважає, що укладені між позивачем та банком договори відповідають вимогам чинного законодавства, а позовні вимоги є безпідставними, а тому просив в задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 просив задовольнити позов з підстав, які зазначені у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову, просив відмовити з підстав, які зазначені у письмових запереченнях.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

21 червня 2007 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір №НАD0G101270058. По своїй правовій природі даний кредитний договір відноситься до категорії споживчих кредитних договорів відповідно до ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Згідно кредитного договору №НАD0G101270058 від 21 червня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 16184,20 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути суму кредиту у повному обсязі не пізніше 18 червня 2027 року. Кредит надавався шляхом надання готівки через касу на строк з 21.06.2017 року по 18.06.2027 року включно, у вигляді непоновленої кредитної лінії у розмірі 16 184,20 доларів США для подальшого використання за цільовим призначенням. Кредит надавався ОСОБА_2 для його особистих потреб, а саме на придбання житлового будинку за адресою: Харківська область Дергачівський район с. Ілліча вул. Харківська б. 9 в сумі 12 400 доларів США, а також у розмірі 3784,20 доларів США на сплату страхових платежів.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних мотивів.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив судам, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з надання споживчого кредиту, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Законі України «Захист прав споживачів».

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив судам, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно п.2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній станом на 21.06.2007 року, тобто на час укладення спірного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.11 зазначеного Закону у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Як вбачається з п.8.2 спірного договору, його підписанням ОСОБА_2 свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього та перед підписанням даного договору він отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, перед укладанням спірного договору про надання споживчого кредиту №НАD0G101270058 від 21 червня 2007 року ОСОБА_2 в установленому порядку було повідомлено про кредитні умови.

У зв'язку з викладеним, суд не бере до уваги посилання позивача про те, що відповідачем не було дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо проведення переддоговірної роботи.

Посилання позивача на відсутність та невідповідність істотних мов договору про надання споживчого кредиту №НАD0G101270058 від 21 червня 2007 року є безпідставними, оскільки зазначений договір містить всі умови, які на час його укладення вимагало чинне законодавство України.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент підписання кредитного договору між сторонами ОСОБА_2 був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору: розміру кредиту, ціни договору, відсоткової ставки, загальної сукупної вартості, абсолютного значення подорожчання кредиту, можливості отримати відшкодування у вигляді повернення податку на доходи фізичних осіб, нав'язано не вигідний метод нарахування процентів, не наддано графіку погашення кредиту, не визначені плати за користуванням кредитом, що спотворюють зміст і правову природу кредитного договору та створюють істотний дисбаланс економічних наслідків правочину на користь банку.

За висновком судової економічної експертизи № 11099 від 27.01.2017 року (том справи 1 а.с. 98-109) вказано, що в обсязі наданих на дослідження матеріалів, документально підтвердити перерахування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» валютних коштів на поточний рахунок і іноземній валюті ОСОБА_2, а також наявність на 21.06.2007 року коштів у вказаній сумі на рахунках НОМЕР_1, НОМЕР_2, не надається за можливе.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення вступної і резолютивної частини рішення апеляційної скарги через Дергачівський районний суд, а особами, які приймають участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення, у той же строк з моменту отримання копії рішення суду. Мотивувальна частина рішення буде виготовлена 15 жовтня 2017 року.

Суддя Л. О. Якименко