Справа № 301/1824/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іршавського районного суду від 13 лютого 2017 року за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у вересні 2016 р.

Просило стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором № MKIWGA00007011 від 01.02.2008 р. у розмірі 35 072,12 доларів США, що за курсом 25,08 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.08.2016 р. складає 879 608,77 грн., яка складається із 23 402,30 доларів США заборгованості за кредитом; 11 311,48 доларів США заборгованості по відсотках за користування кредитом і 358,34 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. На обґрунтування зазначало, що відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобов'язання за кредитним договором і договором поруки від 01.02.2008 р.

Рішенням Іршавського районного суду від 13 лютого 2017 р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість по кредитному договору № MKIWGA00007011 від 01.02.2008 р. у розмірі 35 072,12 доларів США, що еквівалентно 879 608,77 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку судові витрати в розмірі 13 194,14 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку судові витрати. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що при укладені договору поруки були дотримані всі передбачені Законом істотні умови договору, натомість відповідачем не надано жодних доказів, що договір поруки ним не укладався і є недійсним. Зазначає, що Банк звернувся у суд у межах строку дії договору поруки.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення - залишити без змін.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту в сумі 35 072,12 доларів США є обґрунтованими та доведеними. Щодо позовних вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_3 як поручителя суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження умов укладеного договору поруки щодо строку дії указаного договору.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - зміні, з таких мотивів.

Установлено, що 01.02.2008 р. між ОСОБА_2 і Банком було укладено кредитний договір № MKIWGA00007011 (а.с.12-14), згідно з умовами якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 26 878,59 доларів США на термін до 30.01.2015 р., а ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

01 лютого 2008 р. між Банком і ОСОБА_3 було укладено договір поруки (а.с.15), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Унаслідок невиконання узятих на себе зобов'язань ОСОБА_2 станом на 18.08.2016 р. виникла заборгованість у розмірі 117 977,76 доларів США, яка складається із 23 402,30 доларів США - заборгованості за кредитом; 11 311,48 доларів США - заборгованості по відсотках за користування кредитом; 358,34 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 82 905,64 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.4-7).

При цьому сума пені не заявлена Банком до стягнення.

Банк надіслав відповідачам повідомлення від 10.02.2016 р. (а.с.9-11) із метою досудового врегулювання питання погашення заборгованості, що утворилася.

Представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 в суді першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 підписував договір поруки іншого змісту, який не містив положення про збільшення позовної давності до 7-ми років.

Суд на підставі цього витребував оригінал договору поруки, проте Банк такий не надав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що оскільки в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України.

Суд встановив, що останній платіж на погашення кредитного боргу ОСОБА_2 вніс 24 червня 2009 р., а Банк звернувся у суд із позовом у вересні 2016 р., тобто із дня останнього внесення платежу на сплату заборгованості по кредитному договору минуло більше семи років, а відтак Банк у силу ч.4 ст. 559 ЦК України пропустив строк для звернення із вимогою до поручителя.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком.

Пунктом 2 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів,відшкодування збитків. Відповідно до п.4 договору поруки у випадку не виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно з п.12 порука за цим договором припиняється після закінчення 7-ми років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 526, ч.1 ст. 553, ч.2 ст. 554 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Матеріалами справи встановлено, що боржник зобов'язався повернути кредит у строк до 30 січня 2015 р. Договором поруки встановлено, що порука припиняється після закінчення 7-ми років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Банк звернувся у суд із позовом у вересні 2016 р. Тобто, право Банку звернутися із вимогою до поручителя починає свою дію із 30 січня 2015 р. (термін, до якого укладено кредитний договір) і діє протягом 7-ми років ( п.12 договору поруки).

Частиною 4 ст. 559 ЦК України встановлені умови припинення поруки.

У спірних правовідносинах не можна застосовувати положення ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки в нашому випадку в договорі поруки встановлений строк дії договору поруки - 7 років. Однак, суд першої інстанції не звернув на це увагу та дійшов неправильного висновку про припинення договору поруки на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України.

Суд першої інстанції, встановлюючи строк дії договору поруки, виходив із того, що на вимогу суду Банк не надав оригінал договору поруки, а сторона відповідача заперечує, що підписувала договір поруки саме із установленим 7-ми річним строком дії договору поруки. Також суд у своєму рішенні зазначив, що на кожному аркуші договору поруки не має підпису поручителя на відміну від договору кредиту.

Такий висновок суду першої інстанції суперечить нормам матеріального права, обставинам справи та письмовим доказам.

Окрім того, в силу презумпції правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

ОСОБА_3 договору поруки не оскаржував, такий не скасований і недійсним у судовому порядку не визнаний.

Відповідно до ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Тобто, обов'язок доказування, що поручитель не підписував договір поруки в тій редакції, у якій він є у матеріалах справи, покладається на сторону (відповідача). ОСОБА_3 жодними належними та допустимими доказами не довів тих обставин на які він посилається, а суд на підставі припущень (не перевірених і нічим не підтверджених доводів) зробив помилковий висновок про припинення поруки на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Однак, рішення Іршавського районного суду від 13 лютого 2017 р. не відповідає цим вимогам, а тому підлягає зміні, а позов - задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 1054, ч. ч. 1, 3 ст. 1049, ч.1 ст. 1048 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст.ст. 525, 526, 599, 611, 629 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У контексті наведено колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення із ОСОБА_3 є безпідставними. Банк на обґрунтування своїх вимог надав суду докази, які є достатніми та належними в аспекті спірних правовідносин. Відповідач на противагу цим доводам не надав жодних доказів, а заперечення по суті позовних вимог мають суто декларативний характер. Суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального права.

Судові витрати в сумі 27707,68 грн. відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із відповідачів на користь позивача в рівних частках (по 13 853.84 грн. із кожного), оскільки солідарне стягнення цих витрат Законом не передбачено.

Керуючись ст.ст. 251,512, 514, 525, 526, 553, 554, 559, 599, 611, 629, 1048, 1049, 1054 ЦК України ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.1,3,4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1.Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

2.Рішення Іршавського районного суду від 13 лютого 2017 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

2.1.Позов задовольнити.

2.2.Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MKIWGA00007011 від 01.02.2008 р. на загальну суму 35072.12 доларів США, з яких: 23402.30 доларів США - заборгованість за кредитом, 11311.48 доларів США - заборгованість по відсотках, і 358.34 - комісії.

2.3.Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» по 13 853.84 грн. у відшкодування судового збору.

3.Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: