31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Кузнєцова В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит», уповноваженої особи Чернявської Олени Степанівни про стягнення банківського строкового вкладу (депозиту),
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит», уповноваженої особи Чернявської О.С. про стягнення банківського строкового вкладу (депозиту).
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 21 травня 2014 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір
Вказувала, що договором передбачено, що повернення вкладу та виплата нарахованих процентів здійснюється банком у день закінчення строку, визначеного п. 1.1, тобто 26 травня 2015 року.
Після закінчення дії вказаного договору банк не повернув вклад та не виплатив відсотки. ЇЇ неодноразові звернення з вимогою виконати умови договору залишились без відповідного реагування.
З огляду на вищезазначене, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача вартість банківського металу у розмірі 109 449 грн 72 коп., а також відсотки за договором банківського вкладу в сумі 4 925 грн 24 коп.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 114 374 грн

96 коп. за договором про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі золото від 21 травня 2014 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року рішення бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від

08 вересня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із підставності заявлених позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 21 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір

№ 300937/30166/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К «Золотий», відповідно до якого позивачка розмістила на депозитному рахунку № НОМЕР_1 банківський метал золото, загальною вагою 105,00 гр. (3,38 унцій), строком з 21 травня

2014 року по 26 травня 2015 року.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що за час користування банківським металом, що складає вклад, банк зобовʼязувався щомісячно нараховувати та сплачувати проценти у банківському металі за ставкою

2,25 % річних.

Договором також передбачено, що повернення вкладу та виплата нарахованих процентів здійснюється банком у день закінчення строку, визначеного п. 1.1, а саме 26 травня 2015 року.

У встановлений договором строк банк не повернув ОСОБА_4 вклад та не сплатив відсотки.

Разом з тим, згідно постанови Правління НБУ № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних,

17 вересня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 171 про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 18 вересня 2015 року, строком на три місяці.

Постановою правління НБУ від 17 грудня 2015 року відкликано банківську ліцензію і ліквідовано АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2015 року за № 230 розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит», строком з 18 грудня 2015 року по 17 грудня

2017 року.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року справа № 6-1123цс16, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх субʼєктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що на час розгляду даної справи й ухвалення рішення у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» була введена тимчасова адміністрація та запроваджено процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення коштів поза межами системи гарантування вкладів фізичних осіб.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит», уповноваженої особи Чернявської Олени Степанівни про стягнення банківського строкового вкладу (депозиту) залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова В.О. Кузнєцов