УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати договір довічного утримання від 03 квітня 2013 року та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 03 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, за умовами якого вона передала відповідачу у власність належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_5, у свою чергу, зобов'язалась надати їй довічне утримання на визначених договором умовах.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 умови договору не виконує, допомоги їй не надає,ОСОБА_4 просила задовольнити позов.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня

2015 року позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 03 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 за реєстровим № 756.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

При новому розгляді справи, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_4 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про задоволення позову, відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України врахував висновки і мотиви скасування попереднього рішення апеляційного суду, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року, та на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та виходив з того, що матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачкою договору довічного утримання у період з грудня 2014 року по лютий 2015 року та надання нею в цей період особистої допомоги у розмірі, вказаному в договорі, дійшовши обґрунтованого висновку, що відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із чим наявні правові підстави для розірвання договору довічного утримання та визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

В.М. Коротун