Справа № 165/326/17
Провадження № 2/165/248/17
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі

головуючого судді Ушакова М.М.,

з участю секретаря Лубаєвської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків від знецінення грошових коштів,

встановив:

06 лютого 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків від знецінення грошових коштів.

Свої вимоги обгрунтовують тим, що відповідач по справі ОСОБА_3 вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 4 (чотири) роки. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.12.2013 року за ч.1 ст.358 КК України у виді шести місяців арешту, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно визначено за даним вироком до відбування покарання у виді обмеження волі на строк чотири роки. Обвинуваченому ОСОБА_3 зараховано у строк відбуття покарання, призначеного за даним вироком, час його тримання під вартою з 03.08.2011 року по 21.08.2013 року з розрахунку, що відповідно до ст.72 КК України одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі та він вважається таким що відбув призначене йому за даним вироком покарання повністю. Цивільні позови потерпілих задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 18016,18 грн. матеріальної шкоди, та 50000,00 грн. моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 50000,00 грн. моральної шкоди, в задоволенні решти вимог відмовлено.

Позивачі покликаються на те, що в липні 2014 року виконавчі листи були пред'явлені до примусового виконання, повторно, останній раз після повернення, 05 липня 2016 року постановою головного державного виконавця Нововолинського міського ВДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №154/3105/13-к виданого 02.07.2014 року про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 50000,00 грн., кожному, моральної шкоди. Вказують, що станом на 27.10.2016 року заборгованість по виконавчому листу №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 становить 50000,00 грн., заборгованість по виконавчому листі №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 - 42016,18 грн. Станом на 01 лютого 2017 року заборгованість по виконавчому листу №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 становить - 39016,18 грн., оскільки останнім до моменту звернення до суду сплачено 3000,00 грн. Позивачі вважають, що стягненню з відповідача в користь позивача ОСОБА_2 підлягають суми відшкодування інфляційних збитків та 3% річних у розмірі 42705,75 грн., із розрахунку 38740,00 грн. (сума інфляційних) + 3965,75 грн. (сума 3% річних) = 42705,75 грн.; та стягненню з відповідача в користь позивача ОСОБА_1 підлягають суми відшкодування інфляційних збитків та 3% річних у розмірі 35515,14 грн., із розрахунку 31850,38 грн. (сума інфляційних) + 3664,76 грн. (сума 3% річних) = 35515,14 грн. Позивачі вказують, що кошти на даний час не повернені, відповідач тривалий час не здійснює повне погашення стягнутих сум відшкодування, що приводить до знецінення цих коштів, тим самим надалі порушує права позивачів, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Тому позивачі відповідно до ч.2 ст.625 ЦПК України, просять стягнути з відповідача в користь позивача ОСОБА_2 42705,75 грн. відшкодування інфляційних збитків та 3% річних та в користь позивача ОСОБА_1 35515,14 грн. відшкодування інфляційних збитків та 3% річних. Крім того просять стягнути з відповідача в користь позивача ОСОБА_1 понесені по справі судові витрати: 640,00 грн. сплаченого судового збору та 1500,00 грн. понесених витрат за складання позовної заяви, всього 2140,00 грн.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 до проведення судового засідання подали до суду письмову заяву, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять справу розглянути у їхній відсутності, позов задовольнити, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Представник відповідача ОСОБА_5 до проведення судового засідання подала до суду письмову заяву, позов не визнала з підстав наведених у письмовому запереченні. Просила відмовити у задоволенні позову.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

У відповідності до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічна норма права закріплена і в ст.3 ЦПК України.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Судом встановлено, що 30 травня 2014 року вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 4 (чотири) роки. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.12.2013 року за ч.1 ст.358 КК України у виді шести місяців арешту, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно визначено за даним вироком до відбування покарання у виді обмеження волі на строк чотири роки. Обвинуваченому ОСОБА_3 зараховано у строк відбуття покарання, призначеного за даним вироком, час його тримання під вартою з 03.08.2011 року по 21.08.2013 року з розрахунку, що відповідно до ст.72 КК України одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі та він вважається таким що відбув призначене йому за даним вироком покарання повністю. Цивільні позови потерпілих задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 18016,18 грн. матеріальної шкоди, та 50000,00 грн. моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 50000,00 грн. моральної шкоди, в задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 та в користь ОСОБА_2 по 3000,00 грн. витрат на правову допомогу (а.с.9-11).

Постановою головного державного виконавця Нововолинського міського ВДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_4 від 05.07.2016 року було порушене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №154/3105/13-к, виданого Нововолинським міським судом Волинської області 02.07.2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 50000,00 грн. моральної шкоди (а.с.5).

Постановою головного державного виконавця Нововолинського міського ВДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_4 від 05.07.2016 року було порушене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №154/3105/13-к, виданого Нововолинським міським судом Волинської області 02.07.2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 50000,00 грн. моральної шкоди (а.с.6).

Із листа головного державного виконавця Нововолинського міського ВДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_4 від 27.10.2016 року №16566 встановлено, що 24.07.2014 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку із сплатою на підставі виконавчого листа №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 - 3000,00 грн. боргу; 24.07.2014 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку із сплатою на підставі виконавчого листа №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 - 3000,00 грн. боргу; 10.03.2016 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку із сплатою на підставі виконавчого листа №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 - 18016,18 грн. боргу; станом на 27.10.2016 року заборгованість по виконавчому листу №154/3105/13-к про стягненян з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 становить 50000,00 грн., заборгованість по виконавчому листу №154/3105/13-к про стягненян з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 становить 42016,18 грн.; всього боржником ОСОБА_3 сплачено заборгованості по виконавчим листам №154/3105/13-к виданих Нововолинським міським судом 02.07.2014 року на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за період з 2013 року по 2016 рік сплачено 32000,00 грн. (а.с.7).

Судом встановлено, що станом на 01 лютого 2017 року заборгованість по виконавчому листу №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 становить 39016,18 грн., за мінусом 3000,00 грн. сплачених до моменту звернення із позовом до суду.

Судом встановлено, що станом на день звернення до суду, судове рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 30.05.2014 року по справі №154/3105/13-к не виконане.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Таким чином, проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11).

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011р. у справі № 6-38цс11.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Аналогічне положення міститься у постанові Верховного суду України від 19.10.2016р. у справі № 6-2129цс16.

Згідно наданого позивачами розрахунку, заборгованість ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 становить 50000,00 грн., заборгованість ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 становить 39016,18 грн. Дата початку нарахування - 12.07.2014 року, дата закінчення нарахування - 01.12.2017 року.

За таких обставин з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі № 62-97р від 03.04.1997 року «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» сума інфляційних втрат вираховуються за період з 12.07.2014 року по 01.12.2017 року таким чином: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] /100% - [Сума боргу].

Відповідно 3% річних за період з 12.07.2014 року по 01.12.2017 року вираховується таким чином: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] /100% /365 днів х [Кількість днів].

Таким чином, за відповідачем ОСОБА_3 рахується заборгованість за невиконання грошового зобов'язання перед позивачами: ОСОБА_2, яка складається з: 38740,00 грн. грн. (сума інфляційних) + 3965,75 грн. (сума 3% річних), всього: 42705,75 грн.; ОСОБА_1, яка складається з: 31850,38 грн. (сума інфляційних) + 3664,76 грн. (сума 3% річних), всього: 35515,14 грн.; що підтверджується розрахунком, наданим позивачами (а.с.2-3).

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Приклад обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації наведено у додатку 1 до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року.

Враховуючи той факт, що відповідач ОСОБА_3 порушив грошове зобов'язання щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованими, розрахована позивачами сума відповідачем не оспорилась.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно ч.1 вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивач ОСОБА_2 відповідно до Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи, що підтверджується документально (а.с.8).

Позивач ОСОБА_1 при подачі позову до суду сплатила судовий збір у розмірі 640,00 грн., що підтверджується документально (а.с.1) та понесла витрати за надання правової допомоги у розмірі 1500,00 грн., що підтверджується документально (а.с.14-16).

Судом встановлено, що з метою своїх порушених прав позивачі звернулись за наданням їм правової допомоги до адвоката ОСОБА_6, 06.02.2017 року між сторонами був укладений договір про надання адвокатських послуг. Позивачем ОСОБА_1 на користь адвоката був сплачений гонорар у сумі 1500,00 грн. за надання правової допомоги позивачам.

Згідно з положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191 «Про граничний розмір компенсації виплат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції чинній на момент ухвалення судового рішення) затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ.

Статтею 1 передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Матеріали справи містять дані про кількість витраченого часу адвокатом ОСОБА_6 за надання правової допомоги позивачам (а.с.16).

Таким чином, витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн. не перевищують граничний розмір витрат на правову допомогу та не суперечать вимогам закону.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн. та витрати за надання правової допомоги у розмірі 1500,00 грн., всього: 2140,00 грн.

Керуючись ст.ст. 16, 526, 549, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 57-60, 79, 88, ч.2 ст.197, 208, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 42705 (сорок дві тисячі сімсот п'ять) грн. 75 коп. відшкодування інфляційних збитків та 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 35515 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот п'ятнадцять) грн. 14 коп. відшкодування інфляційних збитків та 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в розмірі 2140 (дві тисячі сто сорок) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Нововолинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя М.М. Ушаков