Справа № 487/495/17
Провадження № 2/487/894/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючий - суддя Біцюк А. В., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

В обґрунтування позову вказала, що з липня 2009 року працювала в кіоску, що належить відповідачу ФОП ОСОБА_6 Вказала, що працювала позмінно разом із ОСОБА_7 та отримувала заробітну плату приблизно 4000 грн. на місяць.

19.05.2016 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням та оформила розірвання трудового договору у Центрі зайнятості населення в присутності роботодавця. Оскільки при звільненні відповідачем їй не було виплачено всі суми, що належать їй при звільненні, а саме заробітну плату за травень 2016 року у розмірі 4140,00 грн. та грошову компенсацію за невикористані відпустки з 2009 року по 2016 рік, просила стягнути заборгованість по заробітній платі за травень 2016 року в сумі 4140,00 грн., грошову компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 22321,97 грн. за період з 2009 року по 2016 рік, а також вказала, що у відповідача виник обов'язок згідно ст.. 117 КЗпПУ виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 34 468,24 грн. Вважає, що відповідач умисно не бажав провести їй оплату заборгованої заробітної плати повністю та вчасно. Також вказала, що не зверталась раніше до суду, оскільки не було вирішено спірне питання щодо недостачі в кіоску відповідача та ОСОБА_5 при звільненні заявив, що не виплатить сум належних позивачці, оскільки вони підуть на погашення боргу щодо недостачі в кіоску. Вказане питання було вирішено 26.01.2017 року апеляційним судом Миколаївської області, тому вважає, що строк звернення до суду із позовом пропущено з поважних причин. Посилаючись на порушення відповідачем її трудових прав, просила задовольнити позов повність, стягнувши з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористані відпустки, та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати.

В подальшому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за травень 2016 року в сумі 1450 грн., грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 12.01.2011 року по 19.05.2016 року в розмірі 5661,50 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 19.05.2016 року по 25.04.2017 року в сумі 13154 грн. Також просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 2880 грн.

До судового засідання позивачка не з'явилась, про час та дату судового засідання повідомлялася своєчасно та належним чином.

В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги повністю з підстав викладених в позовній заяві.

До судового засідання відповідач не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечила проти позову та на спростування доводів позивача надала суду письмові заперечення та докази, згідно яких вказала, що місячний оклад позивачки ОСОБА_4 згідно трудового договору 7 від 12.01.2011 року був визначений на рівні мінімальної заробітної плати, що на момент укладення договору становив 950 грн. Також умовами договору розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Вказала, що протягом періоду дії вказаного договору заробітна плата позивачці стабільно виплачувалась на рівні законодавчо встановленого розміру заробітної плати, а тому безпідставним є застосування позивачкою при розрахунку всіх позовних вимог суми місячної заробітної плати у розмірі 4140 грн. Крім того зазначила, що у травні 2016 року позивачка фактично відпрацювала не місяць, а 9 днів з 04.05.2016 року по 17.05.2016 року (крім вихідних та святкових днів - 02.05. - 03.05.2016, 09.05.2016 року), 18 травня вона на роботу вже не вийшла та заявила про своє бажання звільнитися з роботи, а 19.05.2016 року трудовий договір було розірвано та знято з реєстрації у Заводському районному центрі зайнятості, тому за травень 2016 року заробітна плата ОСОБА_4 становила 643,87 грн. Щодо грошової компенсації за невикористані відпустки вказала, що фактично щорічно відпустки позивачці надавались, але докази з цього приводу відсутні. З приводу вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні вказала, що дана вимога також є безпідставною, оскільки відсутні підстави для стягнення вказаної суми з відповідача, що передбачені ст.ст. 116,117 КЗпПУ, оскільки позивачка не зверталась та не з'являлась на роботі для виплати належних їй сум та гроші на виплати їй були депоновані відповідно до відомості про заробітну плату за травень 2016 року. Також вказала, що відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду із даним позовом, оскільки причина, на яку посилається позивачка не є поважною. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на його безпідставність. В подальшому до судового засідань не з'явилась, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши докази, що надані сторонами, судом встановлено неступні обставини та відповідні ним правовідносини.

12 січня 2011 року між ОСОБА_5 (далі - Фізична особа) та ОСОБА_4 (далі - працівник) було укладеного трудовий договір №7 (далі - Трудовий договір), згідно якого працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця продовольчих товарів, продавати товар і нести матеріальну відповідальність (п.2), місцем роботи визначено кіоск Нагірна, ріг вулиці Космонавтів. Фізична особа зобов'язується оплачувати працю Працівника у розмірі 950 грн., при цьому розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (п.3). Час виконання робіт установлюється з 8 до 17 години, перерва з 12-00 год. до 13-00 год. (п.4).

Трудовий договір розірвано сторонами 19.05.2016 року та ОСОБА_4 звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпПУ (а.с. 39, 50).

Позивачка в своєму позові вказала, що з нею не провели розрахунок при звільненні, чим порушили ст. 116 КЗпП України.

Проте, суд вважає такі доводи позивача безпідставними виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 61 ЦПК України передбачено, що Обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ст. 116 КЗпП України).

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивачкою в позовній заяві визнано, що в день звільнення (19 травня 2016 року) вона не працювала.

Відповідно до відомості на виплату грошей №НЗП-000006 за травень 2016 року заробітна плата, що була нарахована ОСОБА_4 у розмірі 643,87 грн. була депонована (а.с.48).

Згідно п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні № 637, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 року, депонована заробітна плата - це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам.

Позивачкою, її представником не надано суду жодного доказу на спростування доводів відповідача, що він не виплатив їй заробітну плату внаслідок нез'явлення за заробітною платою і непред'явлення вимоги про розрахунок та нею.

Також, Позивачкою при розгляді справи не доведено (не надано жодного доказу), що вона фактично працювала за іншим графіком, ніж визначений в Трудовому договорі і в наслідок цього відпрацювала всю кільксть годин за місяць (травень 2016 року) на день звільнення. Жодних доказів неотримання нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з вини відповідача вона не надала. Більше того представник позивачки підтвердив, що з такою вимогою про повний розрахунок по заробітній платі ОСОБА_4 до ОСОБА_5 не зверталась.

В матеріалах справи міститься відомості на виплату грошей №НЗП-000006 за травень 2016 року розрахунковий лист про нараховану заробітну плату позивачу та належну суму до виплати з урахуванням утриманих податків та зборів ( а.с. 42), що свідчить про здійснення усіх необхідних дій відповідачем для виплатити повного розрахунку по заробітній платі позивачу.

Крім того представником відповідача суду надано розрахунок щодо розміру нарахованої заробітної плати ОСОБА_4 за період з травня 2015 року по квітень 2016 року, згідно якого відповідно до квартального податкового розрахунку ( 1 квартал 2016 року) ОСОБА_4 (код НОМЕР_1) було нараховано 4140,00 грн., в тому числі за квітень 2016 року - 1378,00 грн., за травень 2016 року - 653,68 грн. відповідно до фактично відпрацьованого часу.

Доказів щодо неправильності нарахування заробітної плати, неправильності утримання податків та зборів позивачем суду не надано. Посилання на іншій графік роботи, ніж той, що зазначений у Трудовому договорі, нічим не підтверджено.

Враховуючи надані відповідачем суду докази щодо нарахування та намагання виплатити відповідачці у день звільнення нарахованої заробітної сплати, суд не вбачає підстав для її стягнення, оскільки в даному випадку права позивачки на отримання заробітної плати в день звільнення не порушені.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

В обґрунтування позову позивач посилається на ту обставину, що щорічні відпустки під час виконання умов Трудового договору їй не надавались, а тому компенсація за невикористану відпустку їй підлягає нарахуванню та сплаті у розмірі 5661,50 грн. (а.с. 59 - розрахунок зроблений представником позивача).

При цьому представником відповідача при розгляді справи не підтверджено належними доказами факту надання щорічних відпусток ОСОБА_4 за період з 12.01.2011 року по 19.05.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсацій за невикористану відпустку провадиться згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100 (далі - Порядок), виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців виплати компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування суми компенсації за невикористані відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, які припадають на відпрацьований період). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (п. 7 Порядку).

Згідно зробленого судом розрахунку компенсації за невикористані відпустки, що належить виплатити ОСОБА_4 при звільненні (а.с.95), суд вважає, що середньоденна заробітна плата, вирахувана за період з 12 січня 2011 року по 19 травня 2016 року за 355 днів з відрахуванням святкових та неробочих днів становить 44,78 грн. (15 896 грн. / 355 днів)

За період з 12 січня 2011 року по 19 травня 2016 року кількість відпускних днів становить 128.

За такого компенсація за невикористану відпустку становить 5731,52 грн. (44,78 грн. х 128 днів відпустки).

Оскільки згідно заяви про зменшення позовних вимог від 25 квітня 2017 року позивачка просить стягнути на її користь грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 12 січня 2011 року по 19 травня 2016 року у розмірі 5661,50 грн., то з урахуванням вимог статей 10, 11 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, позов ОСОБА_4 в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог, а саме в сумі 5661,50 грн.

Вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Враховуючи, що стосовно виплати звільненому працівнику компенсації за невикористані відпустки мався спір між сторонами, який вирішений тільки зараз, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку з тих підстав, що відповідачем не виплачено компенсацію за невикористані відпустки в день звільнення.

Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплати заробітної плати є необґрунтованою та безпідставною, оскільки судом встановлено, що позивачці ОСОБА_4 заробітна плата за травень 2016 року була нарахована (а.с. 48) та депонована, оскільки позивачка для отримання грошових коштів не з'явилася, вимоги про її виплату не пред'яляла.

Таким чином, суд не вбачає вини відповідача в неотриманні ОСОБА_4 належної їй нарахованої заробітної плати при звільненні за травень 2016 року та, виходячи з цього, не вбачає порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача на отримання заробітної плати, а тому у задоволенні позовних вимог стягнення середнього заробітку за час затримки у виплати заробітної плати вважає за необхідне відмовити за відсутності вини відповідача у цьому.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивачка при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору та звернулася до суду з позовом 31.01.2017 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 178,79 грн. (5661,50 (сума задоволених вимог) : 20265,50 (сума заявлених вимог) х 640,00 (сума здового збору, який підлягає сплаті)).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, що надано представником позивачки, позивачем ОСОБА_4 сплачено 2880,00 грн. адвокату ОСОБА_2

Враховуючи, що позов задоволено частково, а тому розмір компенсації витрат на правову допомогу, що слід стягнути з відповідача на користь позивачки становить 804,58 грн. (5661,50/20265,50*2880,00).

Враховуючи наведене вище та оцінюючи зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористані відпустки в сумі 5661 (п'ять тисяч шістсот шістдесят одну) гривню 50 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог позивачу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 178,79 грн.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 804,58 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, яки приймали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Біцюк А.В.