РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/563/17

22 червня 2017 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя Цвіркун О. С.

з участю секретаря Забейди А. В.

позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з приватного житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про виселення останнього з належного їй на праві приватної власності житлового будинку, що знаходиться за адресою вул.Лятуринської, 44, м. Костопіль, Рівненська область.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою м. Костопіль, вул. Лятуринської, 44, Рівненської області. У вказаному будинку зареєстровані та проживають позивач, її діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6, а також зареєстрований та періодично проживає її колишній чоловік ОСОБА_3, який є відповідачем по справі. Позивач вказує на те, що поведінка відповідача до неї та її дітей є неналежною, а саме відповідач не сплачує комунальних платежів, не сплачує їй орендної плати за користування житлом, відмовляється укладати договір оренди. Окрім того, постійно вчиняє сварки, бійки, зловживає спиртними напоями, зокрема 27.10.2015 року завдав позивачці тілесних ушкоджень, а 23.01.2017 року погрожував фізичною розправою їхній дочці ОСОБА_7 Такими своїми діями відповідач перешкоджає позивачці користуватися її власністю, керуючись статтями 317, 321, 391 ЦК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України просить суд задоволити її позовні вимоги та виселити ОСОБА_3 з належного їй житлового будинку.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_2, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача в судовому засідання заперечувала щодо задоволення позовних вимог повністю. Пояснили суду, що на думку відповідача єдиною причиною звернення ОСОБА_1 до останнього з позовом про виселення є неприязні відносини між ними. Зазначили, що 27.10.2015 року, відповідач дійсно ударив ОСОБА_3, однак це трапилося випадково, наміру бити відповідачку він не мав. Щодо, звернення ОСОБА_7, яка є донькою сторін, 23.01.2017 року до органів поліції пояснили, що між відповідачем та ОСОБА_7 жодних конфліктів не було, звернення ОСОБА_7 було надуманим і безпідставним. Також, зазначили, що посилання представника позивача на ту обставину, що відповідач не здійснює оплату за комунальні послуги, не є підставою для виселення.

Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах загальних вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в м. Костопіль по вулиці Лятуринської, 44, Рівненської області, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договору дарування від 06 червня 2000 року (а.с. 5) та договором дарування частини житлового будинку від 10 жовтня 2006 року (а.с. 6).

В належному позивачці будинку зареєстровані та проживають: позивач ОСОБА_1, її діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6 та колишній чоловік позивачки, відповідач по справі, ОСОБА_3

Судом встановлено, що сторонни перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 23 лютого 2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 13 серпня 1988 року у Костопільському райвідділі ЗАГС Рівненської області, було розірвано.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо під час їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, в тому числі дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Враховуючи викладене встановлено, що відповідач ОСОБА_3 має право користуватися належним позивачці житловим будинком.

Статтею 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.3 ст. 9, ч.1 ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідність до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Таким чином, відповідно до статті 116 ЖК України виселення наймача, члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони:

- систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням;

-систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

В обґрунтування того, що позивач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання разом з ним в одному будинку, позивач та його представник покликалися на те, що 27.10.2015 року відповідач ОСОБА_3 завдав тілесних ушкоджень позивачці, а також 23.01.2017 року донька сторін ОСОБА_7 зверталася до поліції з приводу того, що її батько ОСОБА_3 погрожував їй фізичною розправою. На підтвердження даних фактів надали висновок по розгляду звернення чергової медсестри Костопільської ЦРП від 29.10.2015 та висновок щодо розгляду повідомлення ОСОБА_7 від 23.01.2017 року.

З дослідженого в судовому засіданні висновку по розгляду звернення чергової медсестри Костопільської ЦРП від 29.10.2015 року, вбачається, що 26.10.2015 року ОСОБА_3 під час сварки з ОСОБА_1 наніс останній удар. Однак, з даного висновку вбачається, що ОСОБА_1 надала працівникам міліції розписку в якій зазначила, що претензій по факту отримання тілесних ушкоджень до ОСОБА_3 не має, від проходження СМЕ відмовилася (а.с. 12).

Згідно висновку щодо розгляду повідомлення ОСОБА_7 від 23.01.2017 року, остання звернулася на лінію «102» з повідомленням про те, що її батько ОСОБА_3 погрожує їй фізичною розправою, тримаючи в руках ніж (а.с. 10).

При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Така правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України № 6-16348св15 від 09 вересня 2015 року.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_7 не проживає в спірному будинку, а тому при вирішенні питання про виселення ОСОБА_3 з будинку належного позивачці ОСОБА_1, суд не може враховувати висновок, щодо розгляду повідомлення ОСОБА_7 від 23.01.2017 року.

Окрім того, обставини викладені ОСОБА_7 в її повідомлені до працівників поліції відповідачем заперечувалися як в судовому засіданні, так і при розгляді повідомлення ОСОБА_7 23.01.2017 року.

Таким чином, позивачем та її представником не наведено жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач систематично порушує правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Свідки в судовому засіданні також зазначили, що факти вчинення насильства ОСОБА_3 за місцем проживання вони особисто не спостерігали, а відомі їм такі факти лише із слів позивачки.

Так, свідок ОСОБА_8, повідомила суду, що вона знайома із родиною ОСОБА_3 досить давно, повідомила суду, що одного разу вона бачила ОСОБА_1 із синцем на руці, остання розповіла, що посварилася із ОСОБА_3, особисто не бачила, щоб відповідач застосовував фізичне насильство відносно позивачки, також зазначила, що не бачила щоб відповідач пошкоджував майно у спірному будинку чи зловживав спиртними напоями. Вказала, що ОСОБА_3 ніде не працює, а позивачка ОСОБА_1 змушена їздити на заробітки, щоб утримувати сімю та погашати заборгованість ОСОБА_3 по кредиту.

Свідок ОСОБА_7, показала, що вона є дочкою позивача та відповідача, зазначила, що проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначила, що позивачка уже близько пяти років їздить за кордон на заробітки, однак регулярно приїжджає, батько у спірному будинку проживає з меншими братами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та сестрою ОСОБА_6. Коли позивачка приїжджає до дому, то у них з відповідачем постійно напружені відносини, конфліктні ситуації створює відповідач, однією із причин конфліктів є те, що відповідач стверджує, що йому належить частина спірного будинку, однак свідок зазначила, що ОСОБА_9 ніколи не виганяв позивачку ОСОБА_1 з належного їй будинку. ОСОБА_7 зазначила, що їй відомий лише факт, коли близько двох років назад батько хотів вдарити ременем меншого брата, а мама заступилася і таким чином ремінь попав по мамі, а не по брату. Зазначила, що 23.01.2017 року вона дійсно зверталася до органів поліції з приводу агресивної поведінки батька, оскільки в той день вона прийшла до них до дому, а батько почав кричати на неї і ображати її. Свідок показала, що на даний момент батько проживає у спірному будинку, однак за комунальні платежі не сплачує, оскільки ніде не працює. Також повідомила суду, що іншого житла відповідач не має, однак має багато рідні у яких міг би проживати.

Свідок ОСОБА_10 показала суду, що вона знайома із позивачем та відповідачем, так як перебуває з ними у родинних відносинах. Зазначила, що ОСОБА_1 неодноразово жалілася на поведінку ОСОБА_3, вказуючи на те, що останній ніде не працює, коштів на утриманні сімї не надає. Вказала, що зі слів позивачки їй відомо, що між нею та відповідачем виникають конфлікти, однак особисто конфліктні ситуації між сторонами вона не спостерігала.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що він є сином сторін і проживає разом з ними у спірному будинку. Зазначив, що словесні конфліктні ситуації між татом і мамою виникають в більшості через те, що мама одна забезпечує сімю, а тато ніде не працює. Свідок вказав, що йому відомий лише один випадок коли відповідач застосував фізичне насильство відносно позивачки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

У матеріалах справи даних про те, що до відповідача застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу, відсутні.

Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням.

В обґрунтування позову позивач також покликалася на той факт, що відповідач не приймає участі в оплаті комунальних послуг та не сплачує орендну плату за користування належним позивачці житлом.

Даний факт в судовому засіданні був підтверджений показами свідків.

Відповідно до статті 156 ЖК України у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Однак, згідно ст. 116 ЖК України нездійснення оплати за комунальні послуги та нездійснення оплати орендної плати за користування приміщенням не є підставою для виселення особи з такого приміщення.

Суд вважає, що позивачем не наведено переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірного будинку, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення відповідачем правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення.

Враховуючи, що позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила проживання в одній квартирі, а заходи запобігання такій поведінці відповідача є безрезультатними суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з приватного житлового будинку не підлягає до задоволення.

Позивач також просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Враховуючи, що позивачеві відмовлено у задоволенні позову, щодо виселення ОСОБА_3 з належного позивачці будинку, то позовна вимога, щодо стягнення судових витрат також не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 116, 150, 156, 157, ЖК України, статтями 319, 405 ЦК України та статтями 10, 57, 59, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з приватного будинку - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_12