О К Р Е М А Д У М К А
судді Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
04 жовтня 2017 року м. Київ
у справі за позовом Національного банку України до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Національного банку України на рішення апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2016 року та касаційною скаргою Національного банку України на окрему ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2016 року.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Національного банку України (далі - НБУ) заборгованість за кредитним договором про надання стабілізаційного кредиту від 28 листопада 2014 року № 60 у загальному розмірі 309 850 670 грн, з якої: заборгованість за кредитом у розмірі 300 000 000 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 9 838 356 грн 16 коп., пеня за відсотками у розмірі 12 313 грн 91 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь НБУ суму сплаченого судового збору за меморіальним ордером від 28 грудня 2015 року № у розмірі 4 647 760 грн 05 коп. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 15 березня 2016 року, залишені в силі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2016 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено, постановлено окрему ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2016 року щодо дій працівників НБУ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року вказані судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовано окрему ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2016 року.

З таким висновком погодитися не можна.

Судами встановлено, що 28 листопада 2014 року між НБУ та Публічним акціонерним товариством «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк») укладений договір про надання стабілізаційного кредиту № 60 у розмірі 300 000 000 грн на строк до 28 листопада 2016 року.

28 листопада 2014 року між НБУ та ОСОБА_2 укладений договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань ПАТ «Імексбанк» перед НБУ за договором від 28 листопада 2014 року.

Згідно з довідкою-розрахунком НБУ заборгованість за вказаним договором становить: 300 000 000 грн - заборгованості за кредитом; 9 838 356 грн 16 коп. - заборгованість за відсотками; 12 313 грн 91 коп. - пеня на заборгованість за відсотками.

21 травня 2015 року постановою № 330 Правління НБУ відкликано банківську ліцензію ПАТ «Імексбанк» з 27 травня 2015 року.

16 січня 2016 року до суду надійшла позовна заява НБУ до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2014 року, як з поручителя.

При розгляді справи необхідно врахувати, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

У даному випадку визначальним є строк виконання зобов'язання ПАТ «Імексбанк».

При вирішенні спору суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував норми спеціальних законів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути ліквідований у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

НБУ не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення НБУ про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, з прийняттям НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії, на правовідносини банку, що ліквідується з клієнтами та контрагентами поширюються норми спеціального закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до вимог п.п. 3 ч. 2 ст. 46 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наслідком початку процедури ліквідації банку є та обставина, що з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Тобто з 27 травня 2015 року вважається таким, що настав строк сплати коштів на рефінансування, отриманих ПАТ «Імексбанк» від НБУ.

Зазначені вимоги поширюються і на зобов'язання поручителя.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У даному випадку строк виконання основного зобов'язання визначено спеціальним законом та закріплено у постанові Правління НБУ саме 27 травня 2015 року.

Іншого строку виконання зобов'язання при ліквідації банку чинне законодавство не містить.

Крім того, НБУ, як орган, що здійснює державне регулювання діяльності банків відповідно до вимог ст.66 закону України «Про банки і банківську діяльність», достеменно знав про вимоги законодавства у сфері регулювання банківської діяльності та його виконавчий орган визначив дату початку ліквідації ПАТ «Імексбанк».

Посилання у касаційній скарзі представником НБУ на наявність крім письмової вимоги до ОСОБА_2, як іпотекодавця (майнового поручителя), наявність і вимоги до нього як до поручителя, яка не була долучена до матеріалів справи помилково, на стадії касаційного перегляду не може бути прийнята як підстава скасування судового рішення, оскільки чинним ЦПК України передбачено як зобов'язання сторони надавати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, тобто принцип змагальності, так і принцип стадійності, відповідно до якого певна процесуальна дія може вчинятися лише на певній стадії судового розгляду.

Надання доказів відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України можливе до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводилося - до початку розгляду справи по суті.

Матеріали справи на час розгляду у суді першої інстанції не містили доказів про направлення НБУ ОСОБА_2 вимоги, як поручителю. Суд апеляційної інстанції обмежений вимогами ч. 2 ст. 303 ЦПК України у праві приймати нові докази. Причиною неподання вказаного доказу представник НБУ у касаційній скарзі вказує, що існували технічні причини долучення до матеріалів справи іншої вимоги. Разом з тим, сумнівно, щоб неналежне ставлення працівників НБУ до підготовки документів, які повинні були надаватися до суду, є поважними причинами їх ненадання до суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

У даному випадку протягом останніх трьох років існує усталена практика розгляду спорів до поручителів.

Щодо участі у розгляді справи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, то у даному випадку спір стосується не кредитора, яким є НБУ, та позичальника, яким є ПАТ «Імексбанк», від імені якого діє Фонд, а правовідносин між НБУ, як кредитором, та ОСОБА_2, як поручителем. Крім того, участь у даній справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб може бути лише у якості третьої особи, оскільки жодних зобов'язань саме перед Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у ОСОБА_2, як поручителя за конкретним договором поруки, який і був предметом судового розгляду, не підтверджено як матеріалами справи, так і не передбачено чинним законодавством. Крім того, притягнення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі у якості відповідача протирічить правовій позиції Верховного Суду України щодо дотримання судами вимог ст. 15 та ст. 16 ЦПК України, оскільки участь у справі у якості сторін двох юридичних осіб порушує юрисдикційність розгляду, оскільки відповідно до ст. ст. 1, 2, 12 ГПК України спір між юридичними особами підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

У правовідносинах з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_2 може мати і інший правовий статус, окрім поручителя за кредитним договором банку, що ліквідується, однак вказані правовідносини не були предметом судового розгляду, а відтак не могли зачіпати права Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як кредитора банку відповідно до ст. 29 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Однак ці обставини не були враховані при постановленні судового рішення судом касаційної інстанції.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.М.Ситнік