АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М. Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників ОСОБА_3- ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києва, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 липня 2010 року

в с т а н о в и л а:

Справа № 2-525-1/10
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/10343/2017
Головуючий у суді першої інстанції: А.А. Макуха
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києва, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. Мотивувала тим, що після смерті її матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина яка складається із будинку та присадибної ділянки площею 4,5 га, за адресою: АДРЕСА_1. Спадкоємцями майна померлої є вона - ОСОБА_1 та її рідний брат ОСОБА_6 У позові зазначила, що постійно проживає у вказаному домоволодінні, доглядає за ним, ремонтує та слідкує за його технічним станом, сплачує податок на землю, також нею укладено договори на забезпечення будинку комунальними послугами, а тому вважає, що фактично прийняла спадщину після смерті матері. Оскільки у визначений законом термін вона не оформила спадщину нотаріус в усній формі відмовив їй у видачі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті матері, а тому вона звернулася до суду із даним позовом, у якому просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом І черги на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_1, що належало на праві власності її матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 липня 2010 року задоволено позов ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлої матері ОСОБА_9 на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за АДРЕСА_1.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 липня 2010 року у даній справі.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування зазначила, що вона є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6, з яким вони проживали однією сім'єю в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1. З 2009 року її батько важко хворів, вона доглядала його, а тому про розгляд судом даної справи судом їм відомо не було. Звернувшись до П'ятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6, вона отримала відмову, оскільки ОСОБА_1 оформила на підставі оскаржуваного рішення суду право власності на Ѕ частину спірного будинку. Оскаржуване рішення вважає незаконним, оскільки суд першої інстанції задовольняючи позов не врахував ту обставину, що ОСОБА_9 на час її смерті не була власником усього спірного будинку, а лише була співвласником Ѕ частини цього будинку. Співвласником у праві спільної часткової власності на іншу Ѕ її частину є ОСОБА_10, якій було передано на підставі договору дарування Ѕ частину цього будинку її батьком ОСОБА_11 Заповіту на Ѕ частину спірного будинку померла ОСОБА_9 не складала. Вказала на те, що задовольнивши позов, суд першої інстанції позбавив її батька, а тепер і її, як спадкоємця його майна, права власності на ј частину будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Представники ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтримали подану ОСОБА_3 апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, судове рішення вважають законним та обґрунтованим, а тому просили залишити його без змін.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, причини неявки суду не повідомили. Колегія суддів визнала такі причини неявки неповажними та з урахуванням положень ч.2 ст. 305 ЦПК України, вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представників 3-х осіб, їх неявка не перешкоджає встановленню фактичних обставин справи.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать вимогам закону та встановленим обставинам справи, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого заочного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, спадкування в Україні здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки.

Положення статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою і часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

На підставі ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Виходячи з наведеного та з урахуванням роз'яснень, наданих у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_9 Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй на праві приватної власності Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва, посвідченого П'ятою київською державною нотаріальною конторою 05.10.1958 року № 18526, дублікат якого виданий П'ятою київською державною нотаріальною конторою 08.06.2002 року № 1040 та записано в реєстрову книгу № 110-99 за реєстровим №19980, що підтверджується реєстраційним посвідченням НОМЕР_1 виданим 17.06.2002 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. ОСОБА_9 за життя заповіту не склала. Доказів протилежного у розпорядження суду не надано.

Спадкоємцями за законом І черги майна померлої ОСОБА_9 є її діти: дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_6, які проживали разом з їхньою матір'ю у вказаному будинку, зареєстровані за вказаною адресою у визначеному законом порядку, користуються будинком (ОСОБА_6 користувався до смерті) і надалі, утримують його, сплачують податок на землю, витрати за комунальні послуги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (з 12.08.1966 року) та ОСОБА_6 (з 25.11.1966 року) разом з померлою ОСОБА_9 були зареєстровані у спірному будинку. Але, оскільки мати сторін померла в 1959 році і прийняття її спадщини відбувалось у той час, то суду необхідно було брати до уваги норми цивільного законодавства яке діяло на час смерті ОСОБА_9 та протягом строку визначеного законом, на той час, для прийняття спадщини. Але оскільки правовідносини щодо оформлення спадщини тривають до теперішнього часу, то необхідно керуватись також і вищезазначеними нормами цивільного законодавства, яке діє на теперішній час. На час смерті ОСОБА_9 її діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були неповнолітніми. Матеріали справи не містять доказів того, що будь-які спадкоємці померлої ОСОБА_9 звертались до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після її смерті.

На час розгляду даної справи судом першої інстанції матеріали справи не містили доказів того, що померла ОСОБА_9 була власником спірного будинку, або частки даного будинку. Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що померла ОСОБА_9 за життя була власником усього будинку АДРЕСА_1. Суд першої інстанції не здійснив необхідних заходів щодо одержання відповідних, для встановлення даних обставин справи, доказів. Також суд не перевірив надані стороною позивача докази та не надав їм належну оцінку в мотивувальній частині ухваленого заочного рішення.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до позовної заяви серед іншого було додано копію рішення № 559 Виконкому Жовтневої Райради депутатів трудящих м. Києва від 22.06.1958 року про відвід земельної дільниці під житлове будівництво по АДРЕСА_1, копію протоколу №25 від 22.09.1958 року засідання Виконкому Жовтневої Райради депутатів трудящих м. Києва про відвід земельних дільниць під будівництво житлових індивідуальних будинків по АДРЕСА_1, копію рішення №392 Виконкому Жовтневої Райради депутатів трудящих м. Києва від 27.06.1960 року про прийняття в експлуатацію Ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_1.

З наведених копій документів чітко вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 600 кв.мт. була виділена під будівництво 2 - квартирного житлового будинку при наявності на земельній ділянці споруди двом особам - ОСОБА_12 (у подальшому у зв'язку із його від'їздом із міста Києва таке право було передано його дружині ОСОБА_9) та ОСОБА_11

У статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Положення ч.2 ст.59 ЦПК України визначають, що обставинами справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Так, відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Колегією суддів під час перегляду даної справи встановлено, що померла ОСОБА_9 не була власником усього житлового будинку АДРЕСА_1 у розумінні вимог ст. ст. 316, 317 ЦК України, а була вона власником лише Ѕ частини цього будинку. Співвласником іншої Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_11 Визнаючи право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері, суд фактично позбавив іншого спадкоємця ОСОБА_6 права на спадщину, чим порушив його законні права та інтереси. Судом було ухвалено заочне рішення, відповідач не був присутнім у судовому засіданні під час проголошення цього рішення. Матеріали справи не містять доказів того, що копія даного рішення суду направлялась судом відповідачеві і, відповідно, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач був ознайомлений з даним рішенням. Його дочка, ОСОБА_3 стверджує про те, що батько не був обізнаним про ухвалене судом рішення, оскільки він вважав, що 1/4 частина спірного будинку належить йому після смерті ОСОБА_9

Ураховуючи викладене, суд у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не врахував зазначені положення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1 та наявність правових підстав для визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом майна померлої її матері ОСОБА_9 Суд першої інстанції, враховуючи характер спірних правовідносин, безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_9 за життя була власником лише Ѕ частки будинку АДРЕСА_1, а тому спадковим майном після її смерті є лише Ѕ частка вказаного будинку, яка відповідно до вимог закону є спадковим майном, що має ділитися у рівних частинах, а саме по ј між спадкоємцями першої черги - ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_13 доглядала свого батька ОСОБА_6, який тяжко хворів, проживала разом з ним однією сім'єю у будинку АДРЕСА_1. Після смерті батька ОСОБА_1 мала намір виселити її із спірного будинку, повідомивши їй, що вона є власником Ѕ будинку АДРЕСА_1 згідно оскаржуваного рішення, право власності оформлено згідно вимог закону, а тому ОСОБА_3 повинна виселитися із будинку, оскільки прав на нього не має.

Дізнавшись про дану обставину, ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про скасування заочного рішення, у якій виклала дійсні обставини справи та надала докази на підтвердження того, що оскаржуваним заочним рішенням прямо порушено право власності її батька на спадкове майно, а після його смерті і її, як спадкоємиці майна померлого батька.

Проте, суд не вбачав підстав для скасування заочного рішення та перегляду справи, вважаючи що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, з'ясувавши дійсні обставини справи, дійшла висновку про те, що наведені у апеляційній скарзі доводи ОСОБА_3 знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом. Згідно наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказах ОСОБА_3 є спадкоємицею майна померлого ОСОБА_6, до якого відноситься ј частина будинку АДРЕСА_1, вона прийняла спадщину після смерті батька, оскільки у визначений законом термін подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Отже, суд вказаних обставин не встановив, належних доказів по справі не зібрав та дійшов передчасного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи і дійшов помилкового висновку щодо наявності законних та обґрунтованих підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності Ѕ частину будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Вимоги апеляційної скарги щодо ухвалення апеляційним судом нового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на ј частину будинку АДРЕСА_1 не можуть бути задоволені судом апеляційної інстанції, з урахуванням наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як вбачається, ОСОБА_3 не отримала свідоцтва з підстав наявності заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 липня 2010 року на підставі якого право власності на Ѕ будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування визнано за ОСОБА_1

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року скільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до п. 4.11. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком.

У відповідності до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Отже, ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до нотаріуса у визначеному законом порядку із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9 та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,00 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, правонаступника ОСОБА_6, задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 липня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді