Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1805/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чельник О. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.10.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

за участі секретаря: Двоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» до ОСОБА_2, третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3, про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми заборгованості і штрафних санкцій та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживача, розірвання договору та часткове визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» ( далі по тексту ТОВ «Сучасний Факторинг») звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми заборгованості і штрафних санкцій. В обґрунтування позову вказувало, що 10 листопада 2012 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі по тексту ФОП ОСОБА_3О.) та нею було укладено договір на доставку металопластикових вікон та дверей за №490, відповідно до якого ФОП ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 отримала та зобовязалася оплатити металопластикові вікна та двері на умовах, визначених розділом 1 додаткової угоди від 10.11.2012 №005337 та основного договору.

Відповідно до основного договору та додаткової угоди, відповідач повинен був сплатити за отриманий товар загальну суму 25175 грн. 53 коп., з яких 2089 грн. 57 коп. сплатити до моменту отримання товару; 23085 грн. 96 коп. на умовах відтермінування платежу. Товар був отриманий відповідачем у повному обсязі, будь-які претензії та/або зауваження з боку відповідача відсутні.

Вказує, що між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сучасний факторинг» укладено генеральний договір відступлення права вимоги від 27.04.2012 №СФ2012400, за яким ФОП ОСОБА_3 у випадку продажу товарів може відступати право вимоги боргу до боржника, оскільки оплата за товар здійснювалась на умовах відстрочки. ФОП ОСОБА_3 з метою забезпечення отримання оплати за відвантажений товар запропонувало, а відповідач особисто погодив та уклав відповідні правочини з ТОВ «Сучасний факторинг», за якими позивач сплатив ФОП ОСОБА_3 борг за відповідача та отримав право вимоги до останнього щодо оплати боргу та у випадку порушення відповідачем умов погашення штрафних санкцій за основним договором.

Відповідно до генерального договору позивач сплатив ФОП ОСОБА_3 грошові кошти в обмін на право вимоги до відповідача в сумі 23085 грн. 96 коп.

Відповідач згідно з додатковою угодою сплатив ФОП ОСОБА_3 решту суми боргу, а саме 2089 грн. 57 коп. ФОП ОСОБА_3 переуступив, а відповідач особисто погодив таку переуступку позивачу при укладенні додаткової угоди.

Згідно з договором позивач надав відповідачу можливість сплатити суму боргу 23085 грн. 96 коп. окремими платежами по 2089 грн. 76 коп. в період з 14.12.2012 року по 14.10.2013 року включно.

Зазначеною угодою визначено, що оплата повинна здійснюватись до 14 числа кожного місяця. Відповідач в порушення визначеного графіку оплат здійснив лише три платежі. Залишок основного боргу, який на дату подання позовної заяви не сплачено відповідачем, становить 16787 грн. 24 коп.

Просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 16787 грн. 24 коп., штраф в сумі 3600 грн., збитки від інфляції в сумі 13244 грн. 94 коп., 3% річних в сумі 1383 грн. 26 коп. та судовий збір в сумі 1218 грн.

ОСОБА_2 звернулась в суд із зустрічними позовом до ТОВ «Сучасний Факторинг», ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору від 10.11.2012 №490 та додаткової угоди від 10.11.2012 №005337, які було укладено між нею та ФОП ОСОБА_3, з тих підстав, що ФОП ОСОБА_3 свої зобовязання за договором не виконав. Крім того, просила визнати недійсною додаткову угоду від 27.04.2012 №005337, укладену між ТОВ «Сучасний Факторинг» та ФОП ОСОБА_3 про відступлення ОСОБА_3 та прийняття ТОВ «Сучасний Факторинг» права грошової вимоги від ОСОБА_2 за договором від 10.11.2012 №490, оскільки зазначена угода суперечить вимогам статті 517 ЦК України, якою передбачені докази прав нового кредитора у зобовязанні.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року позовні вимоги ТОВ «Сучасний Факторинг» про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми заборгованості і штрафних санкцій задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» борг в сумі 16787,24 грн., штраф в сумі 3600,00 грн., збитки від інфляції в сумі 13244,94 грн., 3% річних в сумі 1383,26 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Сучасний Факторинг» у повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги не визнав, просив її відхилити.

Позивач у судове засідання свого представника не направив, надав письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними, просив апеляційний суд відхилити скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Колегія суддів ухвалила слухати справу у відсутності позивача на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Сучасний Факторинг» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині розірвання договору і додаткової угоди та ухваленню в цій частині нового рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з письмових доказів по справі та встановлено судом першої інстанції 10 листопада 2012 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір №490 на доставку металопластикових вікон та дверей (т.1 а.с.20).

Відповідно до основного договору ФОП ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 отримала та зобовязалася оплатити металопластикові вікна та двері на умовах, визначених розділом 1 додаткової угоди від 10.11.2012 №005337 та основного договору (т.1 а.с.20-21).

Відповідно до умов основного договору та додаткової угоди відповідач повинен був сплатити за отриманий товар загальну суму 25175 грн. 53 коп., з яких 2089 грн. 57 коп. сплатити до моменту отримання товару; а 23085 грн. 96 коп. - на умовах відтермінування платежу.

Також судом першої інстанції встановлено, що між ФОП ОСОБА_3 (цедент) та ТОВ «Сучасний факторинг» (цесіонарій) було укладено генеральний договір відступлення права вимоги від 27.04.2012 №СФ2012400, за яким цесіонарій зобовязується передати грошові кошти (ціну відступлення) у власність цедента в обмін на права вимоги до боржників, а цедент зобовязується відступити цесіонарію у повному обсязі свої права вимоги до боржників по основним договорам, про що у кожному конкретному випадку укладається Додаткова угода до Генерального договору відступлення права вимоги.

10.11.2012 ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сучасний Факторинг» уклали Додаткову угоду №005337 до Генерального договору відступлення прав вимоги від 27 квітня 2012 року №СФ 2012400 про те, що на підставі п.2.1 договору цедент відступає, а цесіонарій приймає права вимоги по договору від 10.11.2012 №490, укладеного з ОСОБА_2, а також права, які забезпечують виконання зобовязань. Загальна сума, за якою відступається відповідно до умов даної угоди право вимоги складає 23085 грн. 96 коп. (т.1 а.с.27).

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом суд першої інстанції виходив з того, що товар відповідачем був отриманий у повному обсязі, що підтверджується підписом останнього під основним договором та Додатковою угодою, будь-які претензії та/або зауваження з боку відповідача відсутні, що ФОП ОСОБА_3 умови договору №490 від 10.11.2012 року виконані, а розрахунки заявлених позивачем до стягнення сум суд вважає правильними та такими, що передбачені умовами додаткової угоди №005337 від 10.11.2012, яка була укладена між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також відповідно до вимог статей 509, 525, 526, 549, 610-612, 625, 626, 627 ЦК України.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.

Суд першої інстанції вірно послався на вимоги ст.ст.525, 526 , 611,612, 625 ЦК України, за якими зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 638, 655 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо його сторони, на основі добровільного волевиявлення досягли згоди з усіх істотних умов, а за договором купівлі-продажу - одна сторона передала у власність другій стороні, а покупець прийняв або зобов'язався прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до пункту 1.1. договору від 10 листопада 2012 року ФОП ОСОБА_3 зобовязується передати у власність ОСОБА_2 будматеріали згідно видаткової накладної, а ОСОБА_2 зобовязується прийняти вироби (т.1 а.с.20). Пунктом 1 додаткової угоди від 10.11.2012 №005337 до договору від 10.11.2012 №490 визначено вид товару вікна та двері (т.1 а.с.21).

Разом із тим в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про видачу позивачем видаткової накладної на зазначений товар, обумовленої п.1.1 договору від 10.11.2012 №490. Відсутність видаткової накладної за договором про доставку відповідачеві вікон та дверей позбавляє можливості перевірити виконання зобовязання ФОП ОСОБА_3 на відповідність умовам договору.

Колегія суддів приходить до висновку, що докази виконання зобовязання відсутні.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що товар був отриманий у повному обсязі відповідачем, будь-які претензії та/або зауваження з боку відповідача відсутні, є безпідставним та необгрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що укладений між сторонами договір є договором поставки та підряду, тобто є змішаним, що не суперечить вимогам ч.2 ст.628 ЦК України та прийняв до уваги накладні від 10.11.2012 року №№154, 159, від 15.11.2012 №155, від 19.11.2012 №156, від 21.11.2012 №157, від 22.11.2012 №158 (т.1 а.с.231-233, 236-238) та акти приймання-передачі виконаних робіт від 16.11.2012 та від 22.11.2012 (т.1 а.с.234-235, 239, 240), а також вказав, що критично оцінює твердження сторони відповідача про те, що зазначені вище акти не відносяться до виконання умов спірного договору, оскільки в актах є посилання саме на цей договір, а доказів про інші правовідносини з ФОП ОСОБА_3 стороною відповідача не надано.

Між тим суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до вказаних накладних та актів приймання-передачі зазначено будівельні матеріали, які не зазначені у договорі від 10.11.2012 №490, та також не надано будь-яких доказів на укладення змішаного договору поставки та підряду.

Тобто, суд першої інстанції в порушення ч.4 ст.60 ЦПК України ухвалив рішення, яке ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до норм ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, оскільки позивачем не доведено того факту, що ФОП ОСОБА_3 виконав належним чином та у визначений умовами договору спосіб, договір від 10.11.2012 №490 та додаткову угоду до нього за №005337, позовні вимоги за первісним позовом слід залишити без задоволення.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 колегія суддів виходить з такого.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в частині відмови у розірванні спірного договору та додаткової угоди до нього суд першої інстанції виходив з того, що підстави для його розірвання відсутні у звязку з відсутністю порушень цих договорів ФОП ОСОБА_3

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає. що у задоволенні зустрічного позову в частині розірвання спірного договору та додаткової угоди слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності до вказаної вимоги.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України загальна позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ч.1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що останній щомісячний платіж в рахунок погашення заборгованості відповідно до умов додаткової угоди від 10 листопада 2012 року №005337 був здійсненний ОСОБА_2 21 лютого 2013 року, що підтверджено платіжним дорученням №1411/1062 (т.1 а.с.140).

Перебіг строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_2 розпочався саме з лютого 2013 року.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача заявив клопотання про застосування позовної давності до зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 (т.1 а.с.131-133).

З урахуванням викладеного вище та розяснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 за недоведеністю, а не за пропуском строку для звернення до суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності та відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині розірвання договору від 10 листопада 2012 року №490 та додаткової угоди від 10 листопада 2012 року №005337 в зв'язку з пропущенням строку позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В частині відмови у задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсної додаткової угоди від 10.11.2012 №005337, укладеної між ТОВ «Сучасний факторинг» та ОСОБА_3, у звязку з відсутністю правових підстав для визнання її недійсною колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок є обґрунтованим та узгоджується з обставинами по справі.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмови у задоволенні зустрічної позовної вимоги про розірвання спірного договору та додаткової угоди до нього не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування в цій частині судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом та за зустрічним позовом в частині розірвання договору з інших підстав.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року скасувати в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині розірвання договору і додаткової угоди та ухвалити в цій частині нове рішення.

У позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» до ОСОБА_2, третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3, про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми заборгованості і штрафних санкцій відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині розірвання договору від 10 листопада 2012 року №490 та додаткової угоди від 10 листопада 2012 року №005337 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: Т.М. Авраменко

ОСОБА_8