АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3663/17 Головуючий 1 інст. - Сорока О.П.
Справа № 646/1339/17-ц Доповідач - Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Каплоух Н.Б.,Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відновлення реєстрації права власності, вилучення та повернення автомобіля власнику,

в с т а н о в и в:

23 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 та з урахуванням уточнень просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 CDI 4 MATIC 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 № 6342/5/96 від 05 лютого 2016 року; застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05 лютого 2016 року, укладеного від імені ОСОБА_2 з ОСОБА_3 в Територіальному сервісному центрі № 6342 Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зазначений автомобіль та повернути його у власність позивача; просив вилучити з володіння ОСОБА_3 або будь-якої іншої особи зазначений автомобіль.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 послався на те, що у листопаді 2015 року до нього звернулася його дочка ОСОБА_5 з проханням надати їй спірний автомобіль, який був зареєстрований на його ім'я, для здійснення подорожі разом зі своєю сім'єю до родичів у Республіку Білорусь під час новорічних свят. Мотивуючи необхідність наявності довіреності на зазначений автомобіль (в тому числі з правом розпорядження) під час перетинання державного кордону України (обов'язковість чого передбачено пунктом 7 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених Наказом Державної митної служби України 17 листопада 2005 року № 1118), донька вмовила його надати відповідну довіреність на її чоловіка ОСОБА_4, що було зроблено позивачем 23 листопада 2015 року.

Проте, після повернення доньки з Республіки Білорусь, вказаний автомобіль позивачу повернуто не було.

З відповіді регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області № 31/20-16 від 04 січня 2017 року позивач дізнався, що відразу після повернення з поїздки за кордон по дорученню було знято з обліку спірний автомобіль та 05 лютого 2016 року від імені позивача, в інтересах якого діяв ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 (рідною сестрою його дружини - ОСОБА_1.), автомобіль було відчужено за 130 000 грн.

Вважав, що договір купівлі-продажу було укладено внаслідок зловмисної домовленості представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 з ОСОБА_3 та ОСОБА_1, оскільки в результаті продажу автомобіля жодних коштів від його продажу він до цього часу не отримував, автомобіль був проданий за ціною, що є набагато нижчою від ринкової вартості (відповідно до довідкового консультаційного повідомлення від 21 лютого 2017 року судового експерта Шаповалова В.І. середня ринкова вартість зазначеного автомобіля станом на день продажу складала 1 588 790 грн.). Крім того, жодних повідомлень про те, що вказаний автомобіль було продано, позивач не отримував. 09 лютого 2016 року ОСОБА_3 за довіреністю (з правом керування та продажу) строком на 7 років передала у володіння та користування (з можливістю розпорядження) зазначений автомобіль дружині позивача - ОСОБА_1, тобто, майже відразу після укладання договору купівлі-продажу.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 CDI 4 MATIC 2014 року випуску, номер шасі НОМЕР_3, тип легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_1, № 6342/5/96 від 05 лютого 2016 року.

Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний автомобіль в Регіональному сервісному центрі МВС в Харківській області, відновлено реєстрацію права власності на зазначений автомобіль за ОСОБА_2

Вилучено спірний автомобіль з користування будь-якої особи та повернуто зазначений автомобіль ОСОБА_2

Стягнуто судові витрати в дольовому порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 по 2833 грн. з кожного на користь ОСОБА_2

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на неналежне дослідження судом першої інстанції обставин справи, доказів у ній та невірне застосування норм матеріального права під час вирішення даної справи та як наслідок - прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із положень статей 203, 215-216, 232, 328 ЦК України та вважав, що оспорюваний договір було укладено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною оскільки спірний автомобіль представником позивача було продано за значно заниженою ціною, що свідчить про те, що ОСОБА_4 діяв не в інтересах довірителя.

Однак з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується в повному обсязі.

У відповідності до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судова колегія вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 23 листопада 2015 року ОСОБА_2 надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 проводити ремонт та слідкувати за технічним станом, а також обміняти, здати в оренду (найом), позичку, страхувати, продати належний йому автомобіль марки MERCEDES-BENZ GL 350 CDI 4 MATIC 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Для здійснення передбачених повноважень, ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 необхідний обсяг прав.

Довіреність видано строком на один рік та вона дійсна до 23 листопада 2016 року з правом передоручення, з правом виїзду за кордон та догляду на митницях (а.с. 8).

05 лютого 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_4, який діяв на підставі зазначеної довіреності, продав спірний автомобіль ОСОБА_3 за 130 000 грн.

Як зазначає позивач, середня ринкова вартість зазначеного автомобіля станом на 05 лютого 2016 року складала 1 588 790 грн., тобто в 12 разів більше, ніж зазначено у договорі купівлі-продажу, а також те, що коштів від продажу автомобіля він не отримував, що свідчить про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Враховуючи зазначені роз'яснення апеляційний суд приходить до висновку про те, що представник, вчиняючи правочин, не виражає свою власну волю, його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє. Але в силу зловмисної домовленості представника та контрагента воля довірителя не доводиться і підмінюється волею представника, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними. Форма такої зловмисної домовленості (усна чи письмова) правового значення не має, важливим є лише сам факт такої домовленості. Іншими словами, мова йде про зловмисне спотворення волі свого довірителя,засноване на змові з другою стороною правочину.

Отже, необхідними ознаками таких правочинів є: наявність зловмисної змови між представником потерпілої сторони правочину з другою стороною правочину; виникнення негативних наслідків для довірителя; дії представника здійснюються в межах наданих йому довірителем повноважень.

За цими ознаками слід відрізняти цей вид правочинів від правочинів, вчинених представником з перевищенням наданих йому повноважень або взагалі без таких повноважень, а також від невигідних для довірителя правочинів, вчинених представником через свою недбалість, неосвіченість або з інших причин, а не в результаті його зловмисної домовленості з другою стороною правочину.

Як зазначає позивач, така довіреність була надана ним у зв'язку з проханням доньки про виїзд її родини на автомобілі позивача за кордон та вимог, які містяться у пункті 7 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених Наказом Державної митної служби України 17 листопада 2005 року № 1118, якими передбачено, що власник транспортного засобу або вповноважена особа, який переміщує транспортний засіб через митний кордон України, пред'являє його митному органу для проведення митного огляду й подає оригінали та ксерокопії документів, що підтверджують право власності на транспортний засіб або користування ним (у тому числі з правом розпорядження).

Однак зазначені позивачем доводи щодо видачі ним довіреності на ОСОБА_4 у зв'язку з передачею останньому автомобіля для здійснення ним закордонної подорожі,спростовуються пунктами 50, 51 Порядку допуску транспортних засобів до поїздки за кордон, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок, моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», відповідально до яких до поїздки за кордон допускаються транспортні засоби, на які видані реєстраційні документи відповідно до Конвенції про дорожній рух та номерні знаки, серіям яких присвоєні літери латинського алфавіту. У разі відсутності права власності на транспортні засоби оформлення документів для поїздок за кордон здійснюється на підставі заяви власника транспортного засобу або документів, що підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортними засобами. Особам, що здійснюють поїздку за кордон, на період поїздки за їх бажанням видаються свідоцтва про реєстрацію на їх ім'я. Свідоцтво про реєстрацію, видане на ім'я власника транспортного засобу, і документи, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, зберігаються у відповідних сервісних центрах МВС.

Відповідно до інформації Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України від 04 січня 2017 року за № 31/20-16 26 листопада 2015 року було видано свідоцтво про реєстрацію поїздки за кордон по дорученню, а 05 лютого 2016 року спірний автомобіль був знятий з обліку при поверненні з поїздки за кордон по дорученню (а.с.7).

Виходячи з положень Порядку допуску транспортних засобів до поїздки за кордон, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок, моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», апеляційний суд вважає, що діючим законодавством не ставиться обов'язкових вимог до змісту довіреності на керування транспортним засобом, у тому числі на право розпорядження ним.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 для поїздки за кордон оформив свідоцтво про реєстрацію для поїздки за кордон по дорученню на своє ім'я, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане на ім'я власника транспортного засобу, і документи, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом, мали зберігатися у відповідному сервісному центрі МВС.

З викладеного можна зробити висновок про те, що ОСОБА_2, видаючи ОСОБА_4 довіреність на право розпорядження спірним автомобілем, дійсно мав намір і бажав продати його, для чого і надав відповідні повноваження своєму зятю.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, донька позивача ОСОБА_5 зі своїм чоловіком ОСОБА_4 повернулися з-за кордону на початку лютого 2016 року, а 05 лютого 2016 року спірний автомобіль був відчужений уповноваженою особою.

09 лютого 2016 року ОСОБА_3 видала довіреність на право керування та розпорядження цим автомобілем дружині позивача.

Виходячи з встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що позивач протягом лютого 2016 року - січня 2017 року будь-яких вимог до відповідачів щодо повернення, як власник автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350 CDI 4 MATIC 2014 року випуску не пред'являв, і взагалі, не цікавився ним.

Тому посилання позивача на те, що про відчуження автомобіля він, нібито, дізнався у січні 2017 року, судовою колегією сприймаються критично, оскільки майже рік не вимагав у ОСОБА_4 повернути йому автомобіль, а його дружина в цей час відкрито користувалася спірним автомобілем, і він об'єктивно не міг не знати про укладений правочин.

Більш того, судовим розглядом встановлено, що з 2016 року у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа про розподіл майна подружжя за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, в перелік спірного майна, яке підлягає розподілу, спірний автомобіль (не зважаючи на те, що він придбаний у шлюбі) позивачем не включено.

Посилання позивача на те, що автомобіль було продано ОСОБА_4 за заниженою ціною та він не отримував кошти від продажу автомобіля, апеляційним судом розцінюється як вчинення представником невигідного для свого довірителя правочину не в результаті зловмисної домовленості з другою стороною правочину, а внаслідок власної недбалості або неосвіченості, а тому такий правочин не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України.

В такому разі довіритель може в судовому порядку на підставі статті 22 ЦК України вимагати від свого представника відшкодування збитків, завданих йому неналежним виконанням представником своїх обов'язків з представництва його, довірителя, інтересів.

З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не доведені, а тому задоволенню не підлягають.

За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд відповідно до пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції із підстав, передбачених пунктами 2 та 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч.1 ст. 307, п.п. 2, 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, ст. 232 ЦК України, п. 22 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.10, 57-60 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року - скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський