Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

головуючого судді Боймиструка С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідає обставинам справи. Зазначає про те, що наявне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2011 року, яким встановлено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" у жовтні 2011 року звертався із позовом до відповідачки про стягнення заборгованості та 21.11.2011 року було ухвалено рішення, яке набрало законної сили, а тому, терміни позовної давності були перервані. Таким чином банк, звернувся до суду із даним позовом 20.07.2016 року, в межах пятирічного строку позовної давності. Крім того вказує на те, що оскільки кошти за кредитним договором відповідачем повернуто не було, правовідносини сторін є дійсними, тому проценти за кредитом та пеня за процентами підлягали стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Просить поновити строк позовної давності для стягнення заборгованості, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, про задоволення позову.

Представник банку ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_3 просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи банку в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись до суду із позовом 20.07.2016 року, банк порушив строки позовної давності, обумовлені п. 6.7 договору, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Відповідно до ст.257 та ч.1 ст.259 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу.

Відповідно до ст. 253 ЦК України - перебіг строку починається із наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, із якою пов'язано його початок.

Згідно ст. 261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з поданої 20 липня 2016 року банком позовної заяви та матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору від 24 березня 2008 року і, як наслідок, утворення заборгованості, сума якої відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 04 липня 2016 року склала 90 180,20 доларів США, та включала в себе: 21 947,40 доларів США заборгованість за кредитом; 26763,59 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 41 469,21 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Скориставшись своїм правом вимоги від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом, просили суд стягнути лише заборгованість: за кредитом 21947,40 доларів США та за відсотками 26 763,59 доларів США.

В суді апеляційної інстанції представник банку подав уточнений розрахунок заборгованості за відсотками в період з 28 вересня 2011 року по 29 листопада 2013 року в розмірі 15470,48 доларів США.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 24.03.2008 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0803/143, за яким банк надав відповідачці кредит 26000 доларів США, зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін до 21.03.2011 року, а відповідачка зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та порядку, встановлених кредитним договором. (а.с.6-7).

Відповідно до вимог ст.ст.526,527,530,599 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається із заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 21.11.2011 року у справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк скористався своїм правом вимоги та у жовтні 2011 року звернувся до відповідачки із позовом про стягнення з неї заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згаданим рішенням суду було стягнуто заборгованість яка виникла станом на 27.09.2011 року за сумою кредиту у розмірі 40404,22 доларів США, де 21947,40 доларів США заборгованість за кредитом; 11 273,60 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 5229,34 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 31,37 доларів США штраф (фіксована частка); 1922,52 доларів США штраф (процентна ставка).

ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_3 повідомили, що про ухвалення вказаного рішення та його виконання їм нічого відомо не було. Зворотного в справі не доведено. Дані про виконання вказаного рішення, або про ухилення боржника від його виконання в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з повідомлення з Індустріального суду м. Дніпро, за згаданим рішенням були видані виконавчі листи 7 грудня 2011 року.

Згідно повідомлень з Рівненського міського відділу та Здолбунівського районного відділу ДВС, за місцем проживання ОСОБА_1, виконавчі листи видані на виконання рішення від 21.11.2011 року до виконання в цих установах не предявлялись.

Оскільки, в спорі у зазначеному вище рішенні, крім ОСОБА_1 відповідачем в справі було і ПАТ «Акцент-банк», то підстав для закриття провадження в цій частині відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

Однак, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції банк не повідомив суд про існування зазначеного вище рішення, хоч банком уже були стягнуті з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом та відсотки за користування за певний період.

Наведене вище вказує на порушення банком, як стороною в цивільній справі обовязку добросовісно здійснювати процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки передбачені ч.3 ст.27 ЦПК України та намагання банку в спосіб не передбачений законом усунути негативні для себе наслідки непредявлення виконавчих листів до виконання та повторного стягнення сум за кредитним договором, які вже були стягнуті іншим судовим рішенням.

Тобто, повторне стягнення банком з відповідачки раніше стягнутих сум заборгованостей за кредитним договором та невиконаних з вини самого банку, неможливе в силу ст.61 Конституції України.

Що стосується стягнення інших сум, зокрема нарахованих банком відсотків за користування кредитом, то вони також не можуть бути стягнуті з відповідачки.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСС України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року за № 5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Позов банком заявлено та нарахована заборгованість за кредитним договором виходячи з його умов.

Згідно п.п. 1.2, 1.3, 4.1. Кредитного договору № 0803/143 від 24 березня 2008 року укладеного між сторонами, ОСОБА_1 отримала в банку кредит 26000 доларів США, зі сплатою 16% річних, термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до графіка погашення кредиту, але не пізніше 21 березня 2011 року.

Умовами цього кредитного договору не встановлено розмір відсотків після спливу зазначеного у договорі строку.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в Постанові у справі за № 6-1412цс16 від 7 вересня 2016 року, у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України є обовязковим для судів.

З підстав передбачених ст.625 ЦК України позов в даній справі не заявлявся, а тому відсутні підстави для його задоволення.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку з наведених в цьому рішенні підстав.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.ст. 307, 309, 313-314,316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И ЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року скасувати.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_4