АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 171/2187/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1258/К/17 суддя Хоруженко Н.В.
Категорія 34 ( 1 ) Суддя-доповідач Зубакова В.П.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Борщ А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Військової частини НОМЕР_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року по справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення завданої державі матеріальної шкоди.

Особи які беруть участь у розгляді справи:
представник позивача Військової частини НОМЕР_1 - Шпилькін Ігор Вікторович, -
В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2016 року позивач Військова частина НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення завданої державі матеріальної шкоди, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія взводу матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби по факту нестачі речового майна виданого в особисте користування солдату було проведено службове розслідування та встановлено, що військове майно ОСОБА_1 втратив з особистої необережності, у зв`язку з чим складено довідку-розрахунок на втрачене майно речової служби на загальну суму 1 699,38 грн.

Наказом командира Військової частини №178 від 19.06.2017 року солдат ОСОБА_1 звільнений через службову невідповідність та виключено його з усіх списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 19 червня 2015 року.

Оскільки, після звільнення солдата ОСОБА_1 , завдана державі шкода залишилася невідшкодованою, позивач, посилаючись на ст. 1166 ЦК України та на Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України № 243/95-вр від 23 червня 1995 року, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави в особі Військової частини НОМЕР_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 14 806,80 грн.
Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що відповідач ОСОБА_1 проти позову не заперечував, а тому суд мав на підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову. Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_1 наказом №207 від 28.05.2015 року було притягнуто до матеріальної відповідальності, а тому після звільнення відповідача у червні 2015 року між сторонами склалися зобов`язальні правовідносини, які регулюються ст. 509 ЦК України. Також, позивач вважає, що суд мав би надати належну оцінку тому факту, що з 19 червня 2015 року керівництво Військової частини НОМЕР_1 не мало можливості виконати п 32 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, у встановлені строки у зв`язку з надзвичайною завантаженістю під час прийняття участі в Антитерористичній операції, яка проходить на території Донецької та Луганської областей.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи завчасно (04 травня 2017 року) належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому судової повістки про виклик в судове засідання на 06.06.2017 року - а.с. 59), в судове засідання не з`явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Військової частини НОМЕР_1 Шпилькіна І.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09. 02.14 року № 82 солдата ОСОБА_1 , військовослужбовця військової служби за контрактом, призначеного наказом першого заступника Генерального штабу Збройних сил України від 07.04.14 року № 66-ПМ на посаду водія автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення ВОС 837037А, зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, визнано таким, що прийняв справи та приступив до виконання службових обовязків за посадою (а.с.13).
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 1 док від 25.08.14 року з 25.08.14 року введено умовне найменування частини «Військова частина польова пошта НОМЕР_2 » (а.с.16).
07.08.2014 року відповідач вибув у відрядження до району проведення антитериристичної операції, при цьому отримав бронежилет та спальний мішок, запис про що було зроблено в книзі видачі майна автомобільної роти підвозу речового та військово-технічного майна (а.с.10,11).
Після повернення відповідача з зони АТО було встановдено, що він не може повернути бронежилет та спальний мішок, оскільки бронежилет пошкоджений, а спальний мішок втрачено. У звязку з зазначеним було проведено службове розслідування, в ході якого встановлено нестачу майна бронежилету та спального мішка. Причинами даного порушення стали низькі морально-ділові якості ОСОБА_1 , неефективна попереджувальна робота з боку командира роти підвозу військово-технічного майна капітана ОСОБА_2 щодо вимог зберігання військового майна підлеглими. Дані обставини підтверджуються актом службового розслідування від 28.05.2015 року по факту нестачі військового майна у військовослужбовця за контрактом солдата ОСОБА_1 (а.с.8-9).
Начальником речової служби в/ч п/п НОМЕР_2 ОСОБА_3 , начальником ФЕС в/ч п/п НОМЕР_2 ОСОБА_4 складено довідку-розрахунок на втрачене майно речової служби військової частини НОМЕР_1 , визначено суму збитків, заподіяних втратою елементів захисту шиї та паху бронежилету виробництва СІЛА та спального мішку становить 1 699 грн. 38 коп. Розрахунок проводився на підставі ст. ІV п.16 наказу МОУ від 14.08.1995 року « Про оголошення постанови ВРУ від 23.06.1995 року № 243/95-ВР» (а.с.12).
Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 № 207 від 28.05.2015 року, за результатами службового розслідування, з метою недопущення подібних випадків в подальшому, а також притягнення винних осіб до відповідальності, командиру роти підвозу військово-технічного майна наказано провести бесіду з солдатом ОСОБА_1 про відповідальність за збереження військового майна. Помічнику командира з фінансово-економічної роботи начальнику фінансово-економічної служби наказано занести суму нестачі до книги обліку нестач частини та утримати згідно довідки-розрахунку 14806,80 грн. з солдата ОСОБА_1 . Начальнику речової служби частини наказано організувати звірку речового майна на складі, списати втрачене речове майно з книги матеріального обліку та занести в книгу втрат. (а.с.14-15).
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 178 від 19.06.15 року солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 19.06.15 року № 22-к з військової служби в запас за п. «е» через службову невідповідність ч.8 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 рок, виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 19.06.15 року (а.с.7).
16.12.2016 року позивач Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди на підставі ст. 1166 Цивільного кодексу України, постанови ВРУ «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», постанови КМУ «Про затвердження Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості» № 880 від 2 листопада 1995 року.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що між сторонами виникли правовідносини, пов?язані з відшкодуванням відповідачем матеріальної шкоди, спричинені при виконанні ним службових обов?язків в період знаходження з позивачем в правовідносинах, пов?язаних з перебуванням на військовій службі, та виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, як на підставу вищезазначених позовних вимог, посилається на норми ст. 1166 ЦК України.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала .

Вказана норма ЦК України передбачає цивільно-правову відповідальність особи щодо відшкодування в повному обсязі завданої її діями чи бездіяльності майнової шкоди.

Вказані ж обставини справи свідчать про те, що між сторонами склались не цивільно-правові правовідносини, а правовідносини, пов?язані з перебуванням відповідача на військовій службі.

Відповідно до вимог ст.ст. 1, 7 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", п.п. 13-15 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 серпня 2000 року № 1225, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України; військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо; особи винні у порушенні вимог цього Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом.

Згідно з вимогам ст.ст. 11, 16, 58, 111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та п. 3.1.9. "Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України", затвердженого наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 року № 300, на кожного військовослужбовця покладені обов`язки щодо знання та утримання в готовності до застосування закріпленого озброєння, бойової та іншої техніки, збереження державного майна; командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, за забезпечення охорони державної таємниці, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; вживати заходів щодо забезпечення надійного збереження матеріальних засобів, слідкувати за справним станом обладнання постів, огороджень, технічних засобів охорони, зв`язку та сигналізації; організовувати та контролювати ведення обліку, правильне зберігання і своєчасне оновлення запасів матеріальних засобів усіх видів, а також експлуатацію, ремонт та технічне обслуговування озброєння, бойової та іншої техніки, казармено-житлового фонду, інженерних та спеціальних споруд у підпорядкованих службах (службі); здійснювати постійний контроль за правильним, ощадливим та доцільним витрачанням (використанням) матеріальних засобів і коштів, вживати необхідних заходів для боротьби з нераціональними їх витратами (використанням), втратами, нестачами, псуванням і розкраданням.

Відповідно до вимог ст.ст. 26, 27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та п.п. 31, 32 "Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 року № 748, якими передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність; відповідальність за нестачу військового майна несуть матеріально відповідальні особи; рішення про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок нестачі військового майна, і про ступінь відповідальності винних осіб приймається на підставі матеріалів інвентаризації, під час проведення якої встановлено причини, розмір шкоди та винних осіб, або результатів розслідування.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, визначаються Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995р. №243/95-ВР (далі - Положення). Преамбулою якого передбачено, що відповідно до Конституції України та інших актів законодавства України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді, а особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності.

Згідно п. 23 Положення Командир (начальник) військової частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем або призваним на збори військовозобов`язаним, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.

В пункті 32 цього Положення передбачено, що на притягнутих до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов`язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди в 10-денний термін після дня вибуття їх з військової частини до суду за місцем їх постійного проживання (роботи) надсилаються виконавчі написи органів, що виконують нотаріальні дії. Для отримання виконавчого напису командир (начальник) військової частини подає органам, що виконують нотаріальні дії, довідки про суму заборгованості, яка підлягає стягненню.

Таким чином, питання про відшкодування матеріальної шкоди військовослужбовцями, притягнутими до матеріальної відповідальності в період проходження ними військової служби, вирішується в безспірному порядку шляхом виконання нотаріусом виконавчого напису.

Згідно до вимог ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Доказів, які б свідчили про відмову нотаріуса у вчиненні виконавчого напису щодо стягнення з відповідача зазначеної матеріальної шкоди, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що питання про видачу виконавчого напису не було вирішено у встановлені Законом строки у зв`язку з надзвичайною завантаженістю під час прийняття участі в Антитерористичній операції, яка проходить на території Донецької та Луганської областей, колегією суддів відхиляються, як такі, що не мають правового значення для вирішення спору, оскільки, як зазначено вище, позивачем, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, не надано доказів щодо звернення до компетентного органу із заявою про вчинення виконавчого напису та йому було відмовлено у цьому через пропуск десятиденного строку.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав невірно визначеного позивачем способу захисту своїх прав.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених законом, для скасування рішення суду немає, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу позивача Військової частини НОМЕР_1 - відхилити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: