Номер провадження: 22-ц/785/3935/17
Номер справи місцевого суду: 520/8061/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

при секретарі Ярахмедові Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк», треті особи: ОСОБА_3, товариство з обмеженою відповідальністю «ІТМ» про визнання строку виконання основного зобовязання таким, що змінений, визнання зобовязань за кредитним договором такими, що припинені, про визнання іпотеки такою, що припинена,

ВСТАНОВИЛА:

12.07.2016 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі-Банк), треті особи: ОСОБА_3, товариство з обмеженою відповідальністю «ІТМ» (далі-Товариство) про визнання строку виконання основного зобовязання таким, що змінений, визнання зобовязань за кредитним договором такими, що припинені, про визнання іпотеки такою, що припинена, а саме: визнати строк основного зобовязання за кредитним договором №567 між Банком та позивачем, який первинно встановлено 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 30.03.2011 року; визнати зобовязання за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року, такими, що припинені; визнати іпотеку, встановлену на підставі договору між ним та Банком від 12.07.2007 року № 6364, якою забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором №567 від 17.07.2007 року такою, що припинена; визнати іпотеку, встановлену договором між ним та Банком від 12.07.20007 року №6365, якою забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року такою, що припинена.

Позов обґрунтовано тим, що 12.07.2007 року між Банком і позивачем укладено кредитний договір №567 за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 300 000 доларів США на строк до 12.07.2013 року зі сплатою 6,6% річних за користування кредитним коштами.

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 12.07.2007 року між Банком і позивачем укладено договір іпотеки № 6364, відповідно до якого позивач передав в іпотеку Банку земельну ділянку по Фонтанській дорозі,106/35 в м. Одесі, а 17.07.20177 року, за договором іпотеки №6365 передав в іпотеку Банку дачний будинок №2 на земельній ділянці по Фонтанській дорозі,106/35 в м. Одесі.

Умовами кредитного договору, укладеного між Банком та позивачем передбачено обовязок позичальника повернути позику частинами, крім того, договором визначено право Банка вимагати дострокового повернення кредиту. 30.03.2011 року Банк надіслав позивачу досудову вимогу про повне дострокове повернення кредиту.

Посилаючись на те, що Банк, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів та пені, тобто відповідно до ст. 1050 ч.2 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, у звязку з чим мав предявити позов до боржника протягом 3/х років, а до поручителя протягом 6 місяців від дати порушення боржником встановленого Банком строку для дострокового повернення кредиту, у даному випадку строк виконання основного зобовязання настав 30.03.2011 року, а із позовом до суду про стягнення заборгованості Банк звернувся з пропуском строку позовної давності - 05.06.2014 року, у звязку з чим припинилось зобовязання за кредитним договором і договорами іпотеки, позивач просив позов задовольнити.

Представник позивача підтримав позов у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Представник Банка просив у позові відмовити й надав письмові заперечення на позов, посилаючись на необґрунтованість вимог.

Треті особи не приймали участі у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.02.2017 року позов задоволено частково: суд визнав строк виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року і стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору, а у решті вимог відмовив.

В апеляційній скарзі представник Банка просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність рішення суду у частині визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року, неналежну оцінку доказу вимоги про дострокове погашення заборгованості від 30.03.2011 року й обрання позивачем неналежного способу захисту свого права.

Рішення суду у частині відмови у позові визнання зобовязання за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року, такими, що припинено, визнання іпотеки від 12.07.2007 року № 6364, якою забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року такою, що припинена, визнання іпотеки від 12.07.20007 року №6365, якою забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року такою, що припинена, сторони, а також особи, які брали участь у справі, у встановленому законом порядку, не оскаржили.

У засіданні колегії суддів: представник Банка скаргу підтримала; представник позивача скаргу не визнав.

Треті особи не зявились у засідання колегії суддів, сповіщались про розгляд справи 12.10.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 31.07.2017 року і телефонограмою.

Рішення суду першої інстанції у частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України.

За змістом ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач просив: визнати строк основного зобовязання за кредитним договором №567 між Банком та позивачем, який первинно встановлено 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 30.03.30111 року; визнати зобовязання за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року, такими, що припинені; визнати іпотеку, встановлену на підставі договору між ним та Банком від 12.07.2007 року № 6364, якою забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором №567 від 17.07.2007 року такою, що припинена; визнати іпотеку, встановлену договором між ним та Банком від 12.07.20007 року №6365, якою забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року такою, що припинена з тих підстав, що Банк, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором - 30.03.2011 року, із позовом до суду про стягнення заборгованості звернувся з пропуском строку позовної давності - 05.06.2014 року, у звязку з чим припинилось зобовязання за кредитним договором і договорами іпотеки (а.с. 2-6).

Задовольняючи позов у частині визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року суд першої інстанції виходив з того, що вимоги у цій частині доведені і порушене право позивача щодо строків предявлення позову підлягає захисту в обраний позивачем спосіб (а.с.107-110).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції у цій частині і відмовляє у позові про визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року зважаючи на наступне.

Між сторонами виникли правовідносини із зобовязання, які регулюються нормами ЦК України.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у

такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. ст. 525 ч.1, 526 ч.1, 610 ч.1, 611 ч.1 п.3, 612 ч.1, 1048 ч.1, 1049 ч.1, 1054 ч.1 ЦК України).

Колегією суддів встановлено, що 12.07.2007 року між Банком і позивачем укладено кредитний договір №567 за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 300 000 доларів США на строк до 12.07.2013 року зі сплатою 6,6% річних за користування кредитним коштами (а.с.12-21).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 12.07.2007 року між Банком і позивачем укладено договір іпотеки № 6364, відповідно до якого позивач передав в іпотеку Банку земельну ділянку по Фонтанській дорозі,106/35 в м. Одесі, крім того, 12.07.20177 року, за договором іпотеки №6365 передав в іпотеку Банку дачний будинок №2 на земельній ділянці по Фонтанській дорозі,106/35 в м. Одесі (а.с.22-25).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2014 року у справі за позовом Банка до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості встановлено, що Банк виконав умови кредитного договору і надав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти, однак позичальник порушив умови зобовязання, внаслідок чого станом на 08.11.2013 року у нього виникла заборгованість у розмірі 286 295,39 доларів США, з яких: 232 264,35 доларів США заборгованість за кредитом, 54 031,04 доларів США заборгованість по відсоткам, крім того, за порушення умов договору Банк нарахував пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 165 832,88 гривень і пеню за прострочення сплати відсотків у розмірі 94 830,30 гривень (а.с.9-11).

Заочне рішення суду від 21.07.2014 року набрало законної сили, що вбачається з ухвали апеляційного суду Одеської області від 13.12.2016 року про прийняття відмови ОСОБА_2 від апеляційної скарги на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2014 року і закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2014 року (а.с.100,101).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або

адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч.3 ЦПК України).

У встановленому законом порядку, заочне рішення суду від 21.07.2014 року не скасовано.

Позивач ОСОБА_2, обґрунтовуючи вимоги у частині визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року зазначав, що Банк звернувся в суд із позовом до нього про стягнення заборгованості лише 05.06.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

При цьому, ОСОБА_2 вважає, що строк основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року настав не 12.07.2013 року, як вбачається із заочного рішення суду від 21.07.2014 року, а 06.04.2011 року, оскільки 30.03.2011 року Банк надіслав позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту (а.с.3,4,82,83).

Між тим, вимога про дострокове погашення заборгованості від 30.03.2011 року, у розумінні ст. 57 ч.ч.1,2 ЦПК України, є одним із доказів, на підставі якого суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зважаючи на те, що є рішення суду від 21.07.2014 року, яке набрало законної сили і яким встановлено, що між сторонами існують зобовязання із кредитного договору, позичальник ОСОБА_2 порушив умови зобовязання і допустив заборгованість з повернення кредиту та відсотків, Банк звернувся в суд за захистом порушеного права у межах строку позовної давності, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_4 у частині визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року.

Доказ в іншій справі (у справі за позовом Банка до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості), а саме: вимога про дострокове погашення заборгованості від 30.03.2011 року, не є підставою для задоволення вимог щодо визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року, у звзку з чим колегія суддів відмовляє у позові у цій частині за необґрунтованістю вимог.

Оскільки рішення суду у частині відмови у позові про: визнання зобовязання за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року, такими, що припинено, визнання іпотеки від 12.07.2007 року № 6364, якою забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року такою, що припинена, визнання іпотеки від 12.07.20007 року №6365, якою забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором №567 від 12.07.2007 року такою, що припинена, сторони, а також особи, які брали участь у справі, у встановленому законом порядку, не оскаржили, апеляційна скарга не містить доводів стосовно незаконності рішення суду у цій частині, в силу ст. 303 ч.1 ЦПК України, законність та обґрунтованість рішення суду у зазначеній частині судом апеляційної інстанції не перевірялась.

Доводи представника позивача про те, що Банк у березні 2011 року змінив строк виконання основного зобовязання, у звязку з чим повинен був предявити позов про стягнення заборгованості у межах строку позовної давності не заслуговують на увагу через те, що зазначені обставини підлягали зясуванню під час розгляду справи за позовом Банка до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Наявність заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2014 року у справі за позовом Банка до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили, виключає встановлення зазначених обставин у даній справі.

Приймаючи до уваги, що рішення суду першої інстанції у частині визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року не відповідає обставинам справи і вимогам закону, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду у частині скасуванню з прийняттям у частині нового рішення з підстав, викладених у мотивувальній частині рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017 року у частині визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року, а також у частині стягнення судових витрат у вигляді судового збору скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у позові до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором від 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений і настав 06.04.2011 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_5

ОСОБА_6