Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_6 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_7, до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: служба у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області, орган опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області, приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області - ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання іпотечного договору недійсним за касаційними скаргами ОСОБА_6 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 24 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості, за умовами якого та з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень №1 та № 2 від 02 квітня 2009 року та від 13 жовтня 2009 року позичальник отримав кредит у розмірі 51 700 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 26 березня 2023 року та зі сплатою починаючи з 10 травня 2010 року фіксованих платежів у сумі 614 доларів 72 центи США 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Назабезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором був укладений іпотечний договір, предметом якого виступає квартира АДРЕСА_1.

За договором від 25 травня 2012 року право вимоги за вказаним кредитним договором і за договором його забезпечення перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 993 675 грн 73 коп., із яких: 39 794 доларів 30 центів США - тіло кредиту (еквівалентно 877 952 грн 91 коп.), 5 245 доларів 28 центів США (еквівалентно 115 722 грн 83 коп.) - проценти, позивач просив у рахунок погашення цього боргу звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом в інтересах малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання іпотечного договору недійсним з тих підстав, що договір укладено без дозволу органу опіки і піклування, а на час його укладення та передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 за цією адресою фактично проживав його малолітній син.

РішеннямПрилуцького міськрайонного суду від 14 грудня 2015 року у позові ПАТ «Дельта Банк» відмовлено, задоволено зустрічний позов ОСОБА_6, визнано недійсним іпотечний договір від 24 березня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6, визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 02 квітня 2009 року. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки та задоволення позову ПАТ «Дельта Банк». В рахунок виконання основного зобов'язання зі сплатизаборгованості за кредитним договором від 24 березня 2008 року у розмірі 993 675 грн73 коп. (з яких 877 952грн 91 коп.тіло кредиту, 115 722 грн 83 коп. проценти) звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24 березня 2008 року шляхом визнання за кредитором права власності на предмет іпотеки. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2016 року висновком про вартість предмета іпотеки - 564 195 грн.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 24 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості, за умовами якого та з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень № 1 та № 2 від 02 квітня 2009 року та від 13 жовтня 2009 року позичальник отримав кредит у розмірі 51 700 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 26 березня 2023 року та зі сплатою починаючи з 10 травня 2010 року фіксованих платежів у сумі 614 доларів 72 центи США 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Назабезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором був укладений іпотечний договір, предметом якого виступає квартира АДРЕСА_1.

За договором від 25 травня 2012 року право вимоги за вказаним кредитним договором і за договором його забезпечення перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Згідно копії витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 грудня 2007 року №17181994 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 грудня 2015 року №48776954, ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 липня 2001 року.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що іпотекодавець ОСОБА_6 не визнавав право проживання дитини в жилому приміщенні та при укладенні договору іпотеки засвідчив, що за місцезнаходженням предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець (п. 4 іпотечного договору). Крім того, як ОСОБА_6, так і його дружина (мати дитини) ОСОБА_9 надали нотаріусу довідки (а. с. 193,194), з яких вбачається, що станом на момент укладення оспорюваного іпотечного договору їх син проживав разом з матір'ю АДРЕСА_2. Заявою від 02квітня 2009 року ОСОБА_9, яка є законним представником неповнолітнього і зобов'язана діяти в інтересах дитини, дала згоду на передачу квартири в іпотеку. Вказану поведінку батьків дитини при наданні документів про права дитини на житло, що є предметом іпотеки, суд визнав недобросовісною та у зв'язку з цим відмовив у позові про визнання договору іпотеки недійсним.

Висновки суду щодо відсутності підстав для визнання договору іпотеки недійсним ґрунтуються на правильному застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей провизнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 3005цс15 від 20 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилався на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору.

З урахуванням викладеного, до встановлених обстави про те, що іпотекодавець (батько дитини) не визнавав право проживання сина в квартирі, яка передавалася в іпотеку банку, мати дитини також надала письмову згоду на укладення договорів кредиту та іпотеки, положення ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» апеляційним судом застосовано правильно із відмовою у позові про визнання договору іпотеки недійсним, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_7 на користування житлом.

Доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними з огляду на те, що вказаний закон є правовою підставою, яка унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Зверненнястягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за кредитором права власності на нього не передбачає виконання такого судового рішення у примусовому порядку за положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, не можна погодитися із висновками апеляційного суду щодо обґрунтованості вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, зокрема пункт 4.5. в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Враховуючи вищезазначене, для правильного вирішення даної справи суду слід було з'ясувати, чи звертався банк до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно та чи наявні у державного реєстратора підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-679цс17 від 27 квітня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, апеляційним судом у справі не встановлено зазначені фактичні обставини, які мають важливе значення для її правильного вирішення, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик