Ухвала

іменем україни

07 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання, укладеного 31 серпня 2011 року, посилаючись на те, що укладаючи з відповідачем договір довічного утримання розраховувала, що відповідно до умов договору ОСОБА_5 буде забезпечувати її щотижневою закупівлею продуктів харчування за свій рахунок; забезпечувати проведення прибирання квартири не менше одного разу на тиждень; забезпечувати закупівлю ліків та надання їй медичної допомоги у випадку захворювання за рахунок своїх коштів; здійснить її поховання після смерті.

Також зазначала, що ОСОБА_5 відповідно до умов договору набула право власності на належну їй - ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань, не забезпечує належним харчуванням та доглядом, приїздила не частіше 1-2 рази на місяць, в квартирі не прибирала, свої обіцянки не виконувала, з травня 2013 рокузовсім припинила приходити, просила позов задовольнити та розірвати договір довічного утримання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Судами встановлено, що 31 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В., зареєстрований у реєстрі за № 2768, згідно умов якого відповідач набула право власності на належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язалася до смерті ОСОБА_4, утримувати та піклуватися про останню, щотижнево забезпечувати їй купівлю продуктів харчування за свій рахунок, забезпечувати проведення і прибирання квартири не менше одного разу на тиждень, забезпечувати купівлю ліків та надання медичної допомоги у випадку захворювання за рахунок своїх коштів.

Пунктом 5 договору довічного утримання передбачено, що вартість харчування, одягу, ліків та необхідної допомоги сторони оцінили в розмірі однієї мінімальної пенсії щомісячно.

Зазначений договір може бути розірвано у разі невиконання набувачем взятих на себе обов'язків за цим договором (п. 8).

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 ст. 749 ЦК України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Згідно зі ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

У разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням заперечень сторін, дійшов правильного висновку про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на вказану квартиру за позивачем, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів належного виконання нею, як набувачем зобов'язань за укладеним договором, зокрема щодо щотижневого забезпечення продуктами харчування за свій рахунок, забезпечення проведення і прибирання квартири на менше одного разу на тиждень, забезпечення купівлі ліків та надання медичної допомоги, а відповідно до ст. 756 ЦК України в разі розірвання договору довічного утримання відчужувач набуває право власності на майно, яке ним було передано.

Доводи касаційної скарги стосовно проведення відповідачем за свій рахунок ремонту в спірній квартирі не мають правового значення для вирішення справи, оскільки умовами договору такий обов'язок на відповідача не покладався.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Т.Л.Ізмайлова

Г.І.Мостова