У Х В А Л А

Іменем України

14 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2016 року за позовом Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_3, ОСОБА_1, Ужгородської міської ради про визнання недійсними рішення міської ради, державного акту на право власності на землю та договору дарування, -

встановила:

У жовтні 2015 року прокуратура м. Ужгорода, правонаступником якої є Ужгородська місцева прокуратура звернулась у суд із зазначеним позовом, який обґрунтовано тим, що рішенням 5 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 16.07.2009 № 1176 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по вул. Високій, та надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Високій у м. Ужгород.

На підставі рішення Ужгородської міської ради за № 1176 та завдання на виконання робіт, погодженого відділом Держкомзему у місті Ужгород від 21.09.2009, ДП «Трансшпед-Земля» і ТОВ «СП «Трансшпед-Україна» розроблено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 у власність площею 0,0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Високій у м. Ужгороді, та за рішенням 5 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 27.11.2009 № 1301 вказаний проект землеустрою затверджений.

Однак при розгляді документації встановлено, що суміжним землекористувачем від точки А до точки Б є землі загального користування - дорога (проїзд) загального користування. У графічних матеріалах (проектній пропозиції забудови земельних ділянок в районі вул. Висока запроектовані дороги (проїзди) із врахуванням ширини проїзду (дороги) 6 метрів. Дану норму ширини проїзної частини дороги без пропуску громадського пасажирського транспорту вказано у п. 2.4 Державних будівельних норм України (ДБН В.2.3-5-2001).

Тобто, Ужгородською міською радою затверджено проект землеустрою, яким у тому числі ОСОБА_3, передано частину запроектованої дороги.

Крім того, при передачі ОСОБА_3 земельної ділянки порушено порядок зміни цільового призначення земельної ділянки, так-як, спірна земельна ділянка до прийняття рішення Ужгородською міською радою була визначена з кодом цільового використання 1.21., та у відповідності до діючого генерального плану, не відносилась до земель житлової та громадської забудови, попри це, затвердженням вказаного проекту землеустрою міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового використання земельної ділянки на код 1.18., порушуючи при цьому діючий генеральний план та частини 1, 2 статті 20 ЗК України, п. 2 Порядку, затвердженого постановою КМУ за №677 від 26.05.2004, ст. 1 ЗУ «Про землеустрій» та, відповідно ст.ст. 1, 3 ЗУ «Про планування та забудову територій».

В процесі розгляду справи прокурор уточнив позовні вимоги та додатково просив суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером :31:003:0120, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 25.08.2010 року та додатковий договір №1 від 01.12.2015 року до вказаного договору. В обґрунтування даної позовної вимоги прокурор посилається на те, що після отримання державного акту, ОСОБА_3 подарувала спірну земельну ділянку ОСОБА_1, згідно вказаних правочинів. Вважає, що такі договори суперечать ст. 210 ЗК України та підлягають визнанню недійсними.

На підставі викладеного позивач просив суд, задоволити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2016 року, заявлені позовні вимоги, задоволено.

На дане рішення представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про недотримання порядку зміни цільового призначення земельної ділянки, оскільки затверджуючи проект із землеустрою, міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки. Вказує про відсутність у матеріалах справи доказів порушення містобудівної документації. При цьому, навіть у випадку накладення земельної ділянки на частину запроектованої дороги, таке є малозначним, а тому, позбавлення відповідача права власності порушує ст. 1 Першого протоколу до ЄКЗПЛ, оскільки не дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та відповідача. Також, посилається на пропуск прокурором строків позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що рішенням 5 сесії 5-го скликання Ужгородської міської ради від 10.04.2009 року № 1069, гр. ОСОБА_3, надано дозвіл на підготовку матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки площею 0, 0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Високій, поз. 10 (а.с.16).

На підставі вказаного рішення розроблено матеріали щодо вибору місця розташування земельної ділянки, переданої для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у місті Ужгород по вул. Високій, загальною площею 0,0895 га (а.с.15-18).

Рішенням 5 сесії 5-го скликання Ужгородської міської ради від 16.07.2009 № 1176 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по вул. Високій. Частиною 2 вказаного рішення гр. ОСОБА_3 надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Високій (а.с.22).

На підставі даного рішення розроблено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 у власність площею 0,0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Високій в м. Ужгороді (а.с.19-24).

Рішенням 5 сесії 5-го скликання Ужгородської міської ради від 27.11.2009 р. за №1301 затверджено ОСОБА_3 проект відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Високій, поз. 10 (а.с.8).

На підставі даного рішення на імя ОСОБА_3В, видано відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №578783, кадастровий номер земельної ділянки :31:003:0120 (а.с.9-10).

У подальшому, 25.08.2010 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 спірну земельну ділянку на підставі договору дарування (а.с.76, 77). 01.12.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір №1 до договору дарування земельної ділянки від 25.08.2010 року, яким зокрема змінено п.3 Договору дарування, саме вказано, що відчужувана земельна ділянка належить Дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 20.11.2015 року взамін втраченого Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №578783 (а.с.79).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при видачі ОСОБА_3 державного акту було порушено порядок зміни цільового призначення земельної ділянки. Також суд вказав, що земельна ділянка частково накладається на запроектовану дорогу, що є протиправним. При цьому суд виходи із того, що прокурор дізнався про вказані порушення лише у вересні 2015 року, після перевірки здійсненої Державною інспекцією сільського господарства.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

За основним цільовим призначенням відповідно до частини першої статті 19 ЗК України - землі України поділяються на певні категорії, серед яких до різних категорій віднесено землі житлової та громадської забудови (підпункт «б») та землі сільськогосподарського призначення (підпункт «а»).

Виходячи з положень частини другої статті 19, статей 80, 83 ЗК України землі кожної із цих категорій можуть перебувати або у власності (користуванні) громадян чи юридичних осіб, або у запас (землі державної чи комунальної власності).

Відповідно до частини першої статті 20 ЗК України (в редакції чинній на момент передачі земельної ділянки у власність) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Отже, реалізуючи свої повноваження із розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Подібного правового висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-35цс14 від 14.05.2014 року.

Як слідує з матеріалів справи, спірна земельна ділянка до передачі її у власність згідно планово-картографічних матеріалів рахувалася сільськогосподарськими угіддями, що відображено в матеріалах щодо вибору місця розташування земельної ділянки, а відтак, відносилась до земель сільськогосподарського призначення. У власність ОСОБА_3 вона була передана вже як земельна ділянка житлової та громадської забудови.

У той же час в матеріалах справи відсутні відомості про прийняття міською радою рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки. В наявних у матеріалах справи рішеннях Ужгородської міської ради від 10.04.2019 року за №1069 та від 16.07.2009 року за №1176 жодним чином не вказано про зміну цільового призначення земельної ділянки як і відсутнє послання на ст. 20 ЗК України.

Тобто, апелянт помилково вважає, що затверджуючи проект із землеустрою міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, позаяк, таке рішення міською радою не приймалося.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення процедури зміни цільового призначення земельної ділянки при передачі її ОСОБА_3 у власність, що в свою чергу є підставою для визнання недійсним відповідних рішення міської ради та державного акту.

Також, суд дійшов вірного висновку, що земельна ділянка частково накладається на запроектовану дорогу, що є протиправним.

Зокрема, згідно листа Управління містобудування та архітектури № 291/20-13 від 20.10.2015 року (а.с.25) управлінням містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки за кадастровим № :31:0120 по вул. Висока, 12 в м. Ужгород не надавались. Згідно детального плану забудови попередньо погодженого 08.04.2009 року між даною ділянкою та ділянкою розташованою навпроти передбачено проїзд до сусідніх ділянок згідно ДБН 390-62** не менше 6 м. Вказане узгоджується із викопіюванням з детального плану забудови (а.с.26). Тобто, посилання апелянта на відсутність доказів запроектованої дороги шириною 6 м. спростовується матеріалами справи.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 264 від 29.09.2016 року встановлено, що ширина проїзду (дороги) вздовж межі земельної ділянки за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, поз.10, кадастровий номер :31:003:0120 від точки А до Б становить:

- на початку земельної ділянки в т. А 6,51 м;

- на відстані 2, 1 м. від початку земельної ділянки 6,0 м;

- на відстані 5, 4 м. від початку земельної ділянки 5,2 м;

- на відстані 14, 66 м. від початку земельної ділянки 6,0 м;

- на відстані 37, 25 м. від початку земельної ділянки 7,88 м;

В п.2 висновку зазначено, що земельна ділянка за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, поз. 10, кадастровий номер :31:003:0120 вздовж межі від точки А до точки Б накладається на частину запроектованої дороги (а.с.132-140).

Тобто, до спірної земельної ділянки частково включено запроектовану дорогу, яка відноситься до земель загального користування, передача яких у приватну власність не допускається згідно п. а ч.4 ст. 83 ЗК України.

Вказане також свідчить про незаконність оформлення права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на ст.1 Першого протоколу до ЄКЗПЛ, оскільки в даному випадку крім незначного за площею включення до земельної ділянки частини запроектованої дороги, мало місце й порушення порядку зміни цільового призначення земельної ділянки. Таке порушення є значним, позаяк тягне за собою нераціональне використання земельної ділянки за цільовим призначенням, особливо враховуючи той факт, що земельна ділянка відносилась до земель сільськогосподарського призначення, щодо яких згідно ст. 23, п. б) ч.1 ст. 164 ЗК України встановлено пріоритетне використання за цільовим призначенням захист від необґрунтованого вилучення для інших потреб. За таких обставин, наявний значний суспільний інтерес, повязаний з раціональним використанням за цільовим призначенням земель сільськогосподарського призначення, який допускає таке втручання у право власності відповідача.

Стосовно строків позовної давності, заяву про застосування яких подано представником відповідач до суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

У даному випадку прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах держави без зазначення органу уповноваженого на виконання відповідних функцій держави, а відтак, початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту коли прокурор дізнався або міг дізнатися про порушення законодавства.

В позовній заяві прокурор стверджує, що про порушення законодавства при виготовленні державного акту він дізнався з довідки про перевірку дотримання вимог земельного законодавства, складеної Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області від 16.09.2015 року (а.с.12-14).

Представник апелянта вказує, що про порушення законодавства прокурор міг дізнатися раніше. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б давали підстави стверджувати, що про порушення законодавства, яке стало підставою для предявлення позову, прокурор мав обєктивну можливість дізнатись до вищевказаної дати.

За таких обставин, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що про порушення вимог Закону прокурор дізнався саме з довідки від 16.09.2015 року, а тому, строк позовної давності на звернення до суду не пропущено.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного вище та керуючись приписами статей 303, 307, 308, 309, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді