Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Орлов І.В.
Справа № 408/874/15-ц
Провадження № 22ц/782/296/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Орлова І.В.,

суддів Стахової Н.В., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області справу за позовом Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року представник Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі ПАТ «ВБР» або позивач) звернувся до ОСОБА_2 (далі відповідач) та ОСОБА_3 (далі відповідачка) із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 10 квітня 2013 року між ПАТ «ВБР», як банківською установою - кредитодавцем та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено Кредитний договір № MKLVF1.118633.004 (далі Кредитний договір). Невідємними частинами зазначеного договору також є додаткові угоди: № 1 від 08 жовтня 2013 року, № 2 від 31 березня 2014 року та № 3 від 02 квітня 2014 року.

За умовами Кредитного договору від 10 квітня 2013 року позивач надав відповідачу кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 3.200.000,00 гривень на споживчі цілі строком до 09 квітня 2016 року, з встановленням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 19,00 % річних.

10 квітня 2013 року між ПАТ «ВБР», як банківською установою - кредитодавцем, ОСОБА_3, як поручителем, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено Договір поруки № РХ 029031.118641.010, невідємними частинами якого є додаткові угоди: № 1 від 31 березня 2014 року та № 2 від 02 квітня 2014 року (далі Договір поруки).

За умовами Договору поруки поручитель поручився перед ПАТ «ВБР» за виконання позичальником зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених Кредитним договором.

Позичальник ОСОБА_2 свої зобов'язання по поверненню кредиту належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 27 січня 2015 року виникла заборгованість за Кредитним договором у загальному розмірі 3.590.940,89 гривень, яка складається з поточної заборгованості по тілу кредиту - 2.200.000,00 гривень, простроченої заборгованості по тілу кредиту - 999.056,65 гривень, поточної заборгованості за процентами - 33.366,67 гривень, простроченої заборгованості за процентами 358.517,57 гривень. Посилаючись на вимоги статей 525, 526, 530, 533, 534, 546, 1054 ЦК України позивач просив у солідарному порядку стягнути з відповідачів на користь ПАТ «ВБР» суму кредитної заборгованості та судові витрати.

Заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2015 року позов задоволено повністю. Ухвалою від 27 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а. с. 63-64,194).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив: заочне рішення суду від 09 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів своєї скарги ОСОБА_2 зазначив, що він фактично проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, яке знаходиться на території тимчасово непідконтрольній української владі. Суд першої інстанції належним чином не повідомляв відповідачів про час та місце розгляду справи. Ухвалене місцевим судом рішення відповідач отримав лише 13 червня 2016 року. З 14 червня 2014 року у звязку з початком військових дій на території Луганської області, ОСОБА_2 був позбавлений можливості виїхати із свого міста. Луганське відділення ПАТ «ВБР», через яке здійснювалися щомісячні нарахування та сплачувалися платежі за кредитом, припинило свою роботу. З незалежних від нього причин відповідач мав змогу виконувати свої зобовязання за кредитним договором лише до липня 2014 року. Відповідач визнав прострочену заборгованість за тілом кредиту у сумі 999.056, 65 гривень, просив суд визначити порядок виконання рішення у цієї частині. Із стягненням поточної заборгованості у розмірі 2.200.000,00 гривень ОСОБА_2 не погодився з посиланням на наявність передбачених статтями 614, 617 ЦК України підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязань та на положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02.09.2014 року. Крім того, на думку відповідача, позивач порушив встановлену пунктами 8.3 та 8.8 Кредитного договору процедуру щодо дострокового стягнення кредиту, оскільки ОСОБА_2 будь-яких письмових повідомлень про дострокове повернення кредиту від ПАТ «ВБР» не отримував.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

У справі, яка переглядається встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 10 квітня 2013 року між ПАТ «ВБР», як банківською установою - кредитодавцем та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено Кредитний договір № MKLVF1.118633.004. Невідємними частинами цього договору є додаткові угоди: № 1 від 08 жовтня 2013 року, № 2 від 31 березня 2014 року та № 3 від 02 квітня 2014 року. За умовами Кредитного договору від 10 квітня 2013 року позивач надав відповідачу кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 3.200.000,00 гривень на споживчі цілі строком до 09 квітня 2016 року, з встановленням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 19,00 % річних (а.с.23-27, 15-18).

10 квітня 2013 року між ПАТ «ВБР», як банківською установою - кредитодавцем, ОСОБА_3, як поручителем та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено Договір поруки № РХ 029031.118641.010, невідємними частинами якого є підписані сторонами додаткові угоди: № 1 від 31 березня 2014 року та № 2 від 02 квітня 2014 року. За умовами Договору поруки поручитель поручився перед ПАТ «ВБР» за виконання позичальником зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених Кредитним договором (а. с. 20-22; 30-31).

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.4 Кредитного договору сторони визначили період сплати комісії та відсотків: з 1-го по 5-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на перше число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання договору. При несплаті комісії та відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору згідно з п. 3.1.11).

Відповідно до пункту 3.1.9 Кредитного договору банк має право достроково стягнути кредит, проценти і комісії в порядку передбаченому пунктами 2.10, 2.11, 3.1.5, 3.1.6 при настанні умов, передбачених пунктом 3.1.11.

Згідно з пунктом 3.1.11 Кредитного договору сторони встановили, що в разі порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами даного договору (у тому числі при порушенні цільового використання коштів) банк на власний розсуд має право: а) змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та відсотків за його використання, виконання інших зобовязань за цим договором, шляхом направлення відповідного повідомлення. У випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків та комісії щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; несплати споживачем більш однієї виплати, яка перевищує пять відсотків суми кредиту, іншого істотного порушення умов даного договору, позичальник зобовязаний повернути банку суму кредиту у повному обсязі, комісію, проценти за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобовязання за договором відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 4.2.1 Кредитного договору позичальник зобовязувався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та комісії, використовувати кредит за цільовим призначенням та виконувати всі свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені цим Договором.

Пунктом 8.3 Кредитного договору встановлено, що усі спори та розбіжності, що виникають між сторонами за цим Договором, підлягають врегулюванню шляхом переговорів, у разі недосягнення ними згоди у судовому порядку згідно з чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 8.8 Кредитного договору всі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином у разі, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, курєром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення звязку одержувача про вручення, відсутність адресату за вищевказаною адресою, тощо.

Відповідно до пункту 4 Договору поруки у разі невиконання зобовязань за кредитним договором поручитель на позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. Відповідно до пунктів 15,16 Договору поруки до усіх вимог, що випливають з договору встановлюється позовна давність у 5 років; порука припиняється після закінчення 5-ти років з дня настання терміну виконання основного зобовязання.

Згідно з розрахунком ПАТ «ВБР» станом на 27 січня 2015 року заборгованість, яку позивач просив стягнути на свою користь за Кредитним договором від 10 квітня 2013 року, включає: поточну заборгованість по тілу кредиту - 2.200.000,00 гривень, прострочену заборгованості по тілу кредиту - 999.056,65 гривень, поточну заборгованості за процентами - 33.366,67 гривень, прострочену заборгованості за процентами 358.517,57 гривень, а всього - 3.590.940,89 гривень. Останній платіж на погашення заборгованості відповідача за Кредитним договором був зарахований банком 03 липня 2014 року на суму - 56.305,00 гривень (а. с. 32-36).

Згідно з даними наданих відповідачем квитанцій, ОСОБА_2 здійснював щомісячне погашення заборгованості за Кредитним договором у період з травня 2013 року до червня 2014 року. Останній платіж за квитанціями був здійснений 06 червня 2014 року у розмірі - 32.849,61 гривень (а.с.107-115).

Ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що відповідачі порушили взяті на себе 10 квітня 2013 року зобов'язання за Кредитним договором та Договором поруки. Належними та допустимими доказами позивач, який мав право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, довів факт неналежного виконання грошового зобовязання кредитором та поручителем.

Апеляційний суд погоджується з правильністю таких висновків з огляду на таке.

Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини 1 статі 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 10 статті 11 Закону України № 1023-12 «Про захист споживачів» (у редакції що діяла на час подання позову та ухвалення судового рішення у справі) якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Кредитний договір від 10 квітня 2013 року в судовому порядку недійсним не визнавався. З липня 2014 року погашення кредиту відповідач не здійснює. Суд апеляційної інстанції констатує, що матеріалами справи доведений факт порушення (неналежного виконання) відповідачем зобов'язання за Кредитним договором.

Виходячи з аналізу пунктів 3.1.9, 3.1.11 Кредитного договору, статтей 1052, 1049 ЦК України, частини 10 статті 11 Закону України № 1023-12 «Про захист споживачів» (у редакції що діяла на час подання позову та ухвалення судового рішення у справі), через затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, ПАТ «ВБР» у березні 2015 року мало право вимагати дострокового стягнення з відповідачів споживчого кредиту. Причому, звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості у березні 2015 року, одночасно є способом повідомлення позичальника про вимогу дострокового повернення кредиту.

Відповідно до статті 2 ЗУ № 1669-VII від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Вищевказаною нормою закону встановлено, що мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобовязаннями вводиться у дію з 14 квітня 2014 року.

Реєстрацію постійного місця мешкання відповідачів проведено у місті Свердловськ (Довжанськ) Луганської області (а. с. 13, 29). Згідно з Розпорядженнями КМУ № 1053-р від 30.10.2014 року (втратило чинність 02.12.2015 року) та № 1275-р від 02.12.2015 року, місто Свердловськ Луганської області входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Позовні вимоги про стягнення з відповідачів пені та штрафів на основну суму заборгованості за Кредитним договором від 10 квітня 2013 року позивач не заявляв. За таких обставин норми Закону України № 1669-VII від 02 вересня 2014 року на спірні правовідносини сторін із стягнення сум заборгованості за кредитом та відсотків за його користування, не розповсюджуються.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин 1-2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Відповідно до частини 3 статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за зверненнями субєктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Судове рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Про засвідчення торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин у період з липня 2014 року відповідачем не доведено, доказів з цього приводу він не надав. Про те, що ОСОБА_2 вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязання за Кредитним договором від 10 квітня 2013 року, матеріалами справи не доведено.

Висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту належним чином не виконав є правильним і таким що відповідає обставинам справи. Станом на 27 січня 2015 року заборгованість за Кредитним договором складає 3.590.940,89 гривень. Розмір зазначеної заборгованості підтверджено належним доказом - розрахунком, який був наданий ПАТ «ВБР». Будь-яких належних у розумінні статтей 58, 179 ЦПК України доказів на підтвердження іншої суми боргу перед ПАТ «ВБР» або його відсутності, відповідач суду не надав, про існування таких доказів не зазначив.

Висновок місцевого суду про доведеність та обґрунтованість вимог позивача стосовно розміру вищевказаних нарахувань є законним і правильним. Зазначені суми з поточної заборгованості по тілу кредиту - 2.200.000,00 гривень, простроченої заборгованості по тілу кредиту - 999.056,65 гривень, поточної заборгованості за процентами - 33.366,67 гривень, простроченої заборгованості за процентами 358.517,57 гривень у солідарному порядку правомірно стягнуто з відповідачів на користь ПАТ «ВБР».

Відповідно до статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суд з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог статтей 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного й обґрунтованого висновку про задоволення позову. Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права. Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 304, 307-308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: