Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Стрільчука В.А., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - Ліпкевича І.В.,

представника відповідача і третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта-Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 18 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 1090-017/ФКВ-08, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 24 200 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,20 % річних на термін до 14 липня 2023 року.

18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір №1090-017/Zфквіп-08, відповідно до умов якого в забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором №1090-017/ФКВ-08 останній передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець Луцького району Волинської області та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку .

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України (далі - НБУ) укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого останньому переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позивач зазначав, що ОСОБА_6 без згоди як нового, так і попереднього кредитора було відчужене зазначене іпотечне майно шляхом поділу земельної ділянки на три земельні ділянки, які були подаровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договорів дарування.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 умов кредитного договору станом на 28 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 27 973 долари США, що еквівалентно 596 122, 32 грн, та 13 823, 73 грн комісії.

На підставі викладеного позивач ПАТ «Дельта Банк» просив суд у рахунок виконання основного зобов'язання зі сплати заборгованості в сумі 610 141, 86 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 липня 2008 року № 1090-017/Zфквіп-08 шляхом передачі предмета іпотеки у власність банку та визнання на ним права власності на таке майно: земельну ділянку загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що була відчужена ОСОБА_3; земельну ділянку загальною площею 0,0151 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що була відчужена ОСОБА_4; земельну ділянку загальною площею 0,0446 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що була відчужена ОСОБА_4

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року № 1090-017/ФКВ-08, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_5, у розмірі 27 973 доларів США, що (за курсом НБУ станом на 28 серпня 2015 року за 1 долар США 21 гривня 31 копійки) еквівалентно 596 122 грн. 32 коп. та 13 823 грн. 73 коп. комісії, з яких: заборгованість за простроченим кредитом - 57 110 грн. 80 коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 80 420 грн. 32 коп.; заборгованість за строковим кредитом - 458591грн.20 коп.; заборгованість за комісіями - 13 823 грн. 73 коп., з яких: пеня - 7 923 грн. 82 коп.; прострочена комісія - 5 899 грн. 01 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 липня 2008 року № 1090-017/Zфквіп-08, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В. 18 липня 2008 року за реєстровим № 2107, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_6, шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк», за вартістю предмета іпотеки, визначеною на момент такого набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, а саме:

-на земельну ділянку загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, що була відчужена ОСОБА_6 ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173;

-на земельну ділянку загальною площею 0,0151 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, що була відчужена ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173;

-на земельну ділянку загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, що була відчужена ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173.

У задоволенні решти позовних вимог - в частині щодо визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки - відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених судом вимог, відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких, покликаючись на його незаконність, просять рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши підставність апеляційної скарги в межах її доводів, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав взятих за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості, а інші відповідачі, відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», набули статусу іпотекодавців за іпотечним договором внаслідок відчуження їм предмета іпотеки, тому суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для звернення стягнення на належні відповідачам земельні ділянки, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом передачі предмета іпотеки у власність банку.

З такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки при вирішенні даного спору суд першої інстанції не врахував наступне.

Судом встановлено, що 18 липня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 1090-017/ФКВ-08, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 24 200 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,20 % річних на термін до 14 липня 2023 року (а.с.4-7).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки № 1090-017/Zфквіп-08, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область,та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 31.05.2005 р. (а.с.8-9).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як вбачається зі змісту п. 4.4.1 іпотечного договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання.

Судом також встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 травня 2010 року розірвано кредитний договір №1090-017/ФК-08, укладений між ТзОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_5, та стягнуто з останньої заборгованість за кредитним договором у сумі 27 973 ,00 долари США і 13 823 грн. у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань. Стягнуто з майнового поручителя ОСОБА_6 заборгованість у сумі 27973,00 доларів США та 13823,73 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,0951 га кадастровий номер НОМЕР_1 в с. Зміїнець Луцького району (а.с. 11-13). Тобто, із рішення суду вбачається, що позивач у 2010 році скористався можливістю захисту порушеного права, задовольнивши в судовому порядку свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення без зазначення способу реалізації предмета іпотеки.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та НБУ укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого останньому переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Разом з тим, при задоволенні позову суд першої інстанції взяв до уваги довідку Маяківської сільської ради від 27.08.2014 року № 281/02.14, з якої вбачається, що спірні земельні ділянки набуті відповідачами на підставі договорів дарування внаслідок поділу іпотекодавцем ОСОБА_6 ділянки площею 0,0951 га, що перебувала в іпотеці банку, на три окремі ділянки, тому суд вважав їх іпотечним майном (а.с.10).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця та має всі права й несе всі обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Проте, як вбачається із наданих представником відповідача суду апеляційної інстанції копій договорів дарування, 13 грудня 2010 року ОСОБА_6 подарував дочці ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що розміщений на земельній ділянці площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_2. А 05 січня 2011 року ОСОБА_6 подарував сину ОСОБА_4 незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого становить 72%, по АДРЕСА_2, який розміщений на земельній ділянці площею 0,0446 га з кадастровим номером НОМЕР_4.

Відповідно до норм ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст.182 ЦК України).

Статтею 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у статті 79 ЗК України, в якій зазначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Стаття 79-1 ЗК України регламентує порядок формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Цією статтею встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно із нормами частин 1 та 6 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Отже, слід зробити висновок, що первинним у даних правовідносинах є право на жилий будинок, а похідним від нього - право на земельну ділянку, на якій він знаходиться.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Відповідно до частини 7 статті 126 Земельного кодексу України відчуження частини земельної ділянки з виділенням її в окрему земельну ділянку може бути здійснено лише після отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку.

Якщо на одній земельній ділянці знаходяться дві і більше будівлі (споруди), одна з яких відчужується (ст. 120 Земельного кодексу України), укладання договору здійснюється після виділення частини земельної ділянки, на якій знаходиться ця будівля (споруда) в окрему земельну ділянку і отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні правочинів про відчуження або заставу житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність обтяжень майна.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін у суді встановлено, що об'єкти нерухомості, які розміщені на іпотечній земельній ділянці та спірних ділянках, не перебували в іпотеці банку, на них не поширювались жодні обтяження.

Судом встановлено також, що земельна ділянка площею 0,0951 га, що є предметом іпотеки, була ОСОБА_6 без згоди іпотекодержателя, всупереч п.3.1.3 іпотечного договору та положень ст. 12 Закону України «Про іпотеку» поділена на три частини площею 0,0354 га, 0,0151 га та 0,0446 га із присвоєнням їм окремих кадастрових номерів і виготовленням на ці ділянки відповідних Державних актів (серії НОМЕР_6, серії НОМЕР_7 та НОМЕР_8, виданих управлінням Держкомзему у Луцькому районі 16.08.2010 р. та 17.08.2010 р.) та відчужив це майно іншим особам - відповідачам у даній справі. На підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року земельну ділянку площею 0,0354 га з кадастровим номером НОМЕР_2 подаровано ОСОБА_3, а земельні ділянки площею 0,0151 га з кадастровим номером НОМЕР_9 та площею 0,0446 га з кадастровим номером НОМЕР_4 за договорами дарування від 10 січня і 05 січня 2011 року відчужені ОСОБА_4(а.с. 135-141).

Однак банком, як іпотекодержателем предмета іпотеки - земельної ділянки, дії щодо поділу ділянки та видачі нових Державних актів, а також щодо укладення договорів дарування не оскаржувалися та в судовому порядку відповідні документи не скасовувалися.

Як ствердили представники сторін у судовому засіданні та вбачається з доданих до матеріалів справи витягів з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, ні спірні земельні ділянки, що належать відповідачам, ні будинки, розташовані на цих ділянках, не внесені у відповідні реєстри іпотек та в реєстри заборон відчуження.

Разом з тим, представник позивача ПАТ «Дельта Банк» в судовому засіданні ствердив, що спірні земельні ділянки з новими кадастровими номерами, подаровані відповідачам, на даний час не є належним предметом іпотеки за спірним договором.

Таким чином, виходячи з наведених вище норм цивільного та земельного законодавства і з урахуванням положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів вважає, що оскільки іпотекодавцем не відчужувалося відповідачам в цілому земельну ділянку, яка зазначена у договорі іпотеки як іпотечне майно, то спірні земельні ділянки, які належали ОСОБА_6 на підставі нових Державних актів на землю, з іншими кадастровими номерами, відмінними від земельної ділянки, яка перебувала в іпотеці ПАТ «Дельта Банку», та які ним були відчужені відповідачам: ОСОБА_3 з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1, та ОСОБА_4 - по АДРЕСА_2 в цьому ж селі, є іншим новоствореним майном, а тому відповідно для цих ділянок не є дійсною іпотека згідно договору іпотеки від 18 липня 2008 року.

В той же час, як роз'яснено у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин (із змінами та доповненнями), право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачене лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 328, 335, 376 та 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-1388цс16, від 9 серпня 2017 року № 6-2213цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами.

В останній ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 року в даній справі зазначено, що при попередньому апеляційному розгляді судом не було з'ясовано, чи звертався позивач до державного реєстратора з метою позасудового вирішення питання щодо звернення стягнення на іпотечне майно.

Виконуючи вказівки вищого суду, апеляційним судом було перевірено зазначену обставину в судовому засіданні. Надаючи пояснення суду, представник банку ствердив, що «Дельта Банк» не звертався до державного реєстратора із вказаного питання, оскільки не вважав раніше і не вважає на даний час можливим та необхідним вчинення таких дій, оскільки переконаний у належності вибраного ним способу захисту своїх порушених прав лише шляхом подання позову про звернення стягнення на майно в порядку передачі права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю.

Пунктом 4.1 договору іпотеки визначено випадки, коли іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки, серед яких передбачена така підстава, як порушення зобов'язань за кредитним договором.

Згідно із пунктом 4.3 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один з наступних способів: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.4 договору іпотеки передбачено, що у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним із наступних способів:

- шляхом прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність у рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п.4.4.1);

- шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (п.4.4.2).

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно з п.4.5 договору іпотеки у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Отже, сторони у договорі визначили лише один судовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя щодо звернення стягнення на іпотечне майно - застосування процедури прилюдних торгів.

Встановлено, що боржник не виконував умови кредитного договору, борг не погасив, у зв'язку із чим утворилася кредитна заборгованість, а положеннями договору іпотеки передбачене право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність на підставі цього договору та рішення іпотекодержателя (п. 4.4.1 договору), тобто позикодавець має право на визнання права власності на предмет іпотеки, однак із виконанням обов'язкової умови, а саме із зверненням для цього у встановленому законом і договором порядку до реєстратора.

В судовому засіданні встановлено, що управління банку не зверталось до реєстратора для здійснення реєстрації права власності на підставі іпотечного договору та на даний час таких намірів не має.

Оскільки у договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, а також шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, ПАТ «Дельта Банк» у випадку відмови з боку іпотекодавця або реєстратора задовольнити його вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, мав право звернутися з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у передбачений сторонами у п. 4.5 договору іпотеки спосіб, тобто шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, оскільки інших судових способів сторони не визначили.

Разом з тим, факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором та порушення прав кредитора судом встановлений, однак банк повинен захистити порушені права у спосіб, визначений договором іпотеки.

Зазначене узгоджується з ефективним способом захисту порушеного права шляхом проведення справедливого судового розгляду (ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у рішенні від 27 вересня 2017 року, в якій зазначено, що правові позиції, зазначені у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16, 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504цс16 та 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13, не надають кредитору право звернення до суду всупереч умовам кредитних та/ або іпотечних договорів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при наявності ніким не оскаржених та не скасованих договорів дарування земельних ділянок після їх поділу на три окремі ділянки, обраний банком у даному випадку спосіб захисту своїх порушених прав як іпотекодержателя не є ефективним.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

За таких обставин рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

У зв'язку із задоволенням апеляційних скарг на користь кожного із відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, підлягає стягненню сплачений ними судовий збір за подачу апеляційної скарги згідно з квитанціями від 26.01.2016 року, (а.с.106) та від 29.01.2016 року (а.с. 110) - по 267 грн. 96 коп. з позивача ПАТ «Дельта Банк».

Керуючись статтями 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта-Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта-Банк" на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 267 грн. 96 коп. судового збору кожному.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий

Судді