Справа № 144/363/16-ц
Провадження № 2/144/43/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2017 р. Теплицький районний суд Вінницької області

в складі: головуючої - судді Задорожної Л.І.,

за участю секретаря судового засідання Кошмелюк А.С.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теплик справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «ЗІС», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі, про визнання договорів оренди землі недійсними,

встановив:

В березні 2016 року до суду через представника за довіреністю ОСОБА_1 звернулась ОСОБА_3 з позовом до ПП «ЗІС» с.Війтівка Бершадського району про визнання недійсними двох договорів оренди землі, укладених 19 квітня 2006 року між ОСОБА_4 та відповідачем. Вказала, що вона успадкувала дві земельні ділянки після смерті ОСОБА_4, яка була власником земельних ділянок, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В січні 2015 року їй стало відомо, що існують два договори оренди землі, укладені нібито між ОСОБА_4 та ПП «ЗІС», відповідно яких відповідач має право користування земельними ділянками строком до 2025 року. Враховуючи, що договори оренди ОСОБА_4 не підписувала, нікого не уповноважувала це зробити, просить визнати ці договори оренди землі недійсними.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від 23 травня 2017 року, підтримала заявлені вимоги, пояснила, що ОСОБА_4, спадкоємцем після смерті якої є позивач ОСОБА_3, договорів оренди в квітні 2006 року не підписувала і нікого не уповноважувала це робити. Вказала, що позивач не знала про існування таких договорів і не могла про них знати. Про існування договорів щодо земельних ділянок, які вона успадкувала, позивачеві стало відомо тільки в січні 2015 року, коли ПП «ЗІС» подало позов до адміністративного суду. ОСОБА_3 отримувала плату за користування земельними ділянками, а не орендну плату.

Позивач ОСОБА_3 підтримала заявлені позовні вимоги. Пояснила, що вона працювала соціальним працівником і допомагала ОСОБА_4, але ніколи не цікавилась тим, що отримує ОСОБА_4. До 2013 року вона просто навідувала ОСОБА_4, а останніх півроку її життя повністю доглядала. Вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4, але в документах останньої договорів оренди землі не було. Чи отримувала вона орендну плату в 2013 та 2014 роках вона не памятає, а за 2015 та 2016 роки орендної плати за землю ОСОБА_4 вона не отримувала. В 2015 році вона звернулась у відділ Держгеокадастру, де їй повідомили, що на земельні ділянки ОСОБА_4 нічого не зареєстровано.

Представник відповідача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 25 травня 2017 року, позов не визнав, посилаючись на письмові заперечення проти позову. Вказав, що в квітні 2006 року ОСОБА_4 особисто підписала два договори оренди з ПП «ЗІС». З часу укладення договорів оренди ПП «ЗІС» обробляє земельні ділянки ОСОБА_4, виплачувало їй щорічно орендну плату. Просить застосувати строк позовної давності і відмовити у позові, оскільки термін позовної давності сплив, так як з моменту підписання договорів оренди пройшло більше трьох років, вважає, що початок строку позовної давності необхідно відраховувати з 2006 року, коли ОСОБА_4 почала отримувати орендну плату .

Від відділу у Теплицькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника відділу.

Свідок ОСОБА_5 у своїх показаннях пояснила суду, що працює в ПП «ЗІС» бухгалтером з 2006 року. В 2006 році підприємство укладало договори оренди землі з жителями с.Петрашівка, люди приходили з документами. Все це відбувалось в приміщенні сільського будинку культури. Випадків, щоб хтось пропонував обробляти земельну ділянку без укладення договору, не було. ОСОБА_4 була особисто при цьому і підписала два договори. Вона для ОСОБА_4 знімала копії документів, а безпосередньо договорами займались або Белінська, або ОСОБА_6. ОСОБА_4 спочатку особисто отримувала орендну плату, вона ходила з паличкою. А потім отримувала плату ОСОБА_3 і підписувала. В 2010 році ОСОБА_4 також уклала додаткові угоди до договорів оренди. Після смерті ОСОБА_4 позивачка пообіцяла принести свідоцтво про право на спадщину, але так і не принесла. У відомостях про отримання орендної плати за 2013 та 2014 роки підписи ОСОБА_3, а в 2015 році орендну плату вона вже не отримала.

Свідок ОСОБА_6 у своїх показаннях пояснила суду, що з 2006 року працює в ПП «ЗІС» бухгалтером. Вона була присутня в сільському будинку культури під час укладення договорів оренди, люди приходили з своїми документами, з цих документів робили копії ксероксом, оформляли договори. Про обставини укладення договорів оренди з ОСОБА_4 їй не відомо. З 2006 року ОСОБА_4 отримувала орендну плату, вона їй часто повідомляла про те, що буде видаватись така плата. До 2012 року ОСОБА_4 приходила, розписувалась за орендну плату, ніколи претензій не предявляла. В 2011-2012 роках ОСОБА_3 отримувала орендну плату за ОСОБА_4, а після її смерті отримала і за 2013 рік. Також, ОСОБА_3 і її чоловік здавали в оренду ПП «ЗІС» і власні земельні паї.

Свідок ОСОБА_7 у своїх показаннях пояснила суду, що з 2007 року працює в ПП «ЗІС» завскладом, приймає участь у видачі орендної плати. Жодного разу ОСОБА_4 не зверталась до підприємства з претензіями щодо землі чи орендної плати. Вона особисто їй розповідала про договори, про орендну плату, повідомляла її про те, коли буде видаватись орендна плата. Перших 2-3 роки ОСОБА_4 особисто приходила по орендну плату, а пізніше їй вже допомагали родичі. В 2010 році ОСОБА_4 підписала зміни до договорів оренди. За півтора роки до смерті ОСОБА_4 за неї отримувала орендну плату ОСОБА_3, яка

- 2 -

доглядала її. В 2015 та в 2016 роках ОСОБА_3 орендної плати вже не отримувала, бо їм заборонили.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ПП «ЗІС» с.Війтівка Бершадського району 19 квітня 2006 року існує два договори оренди щодо двох земельних ділянок площею 2.2875га та 2,7409га, строком дії 10 років кожен (а.с.10-13, 15-16). Вказані договори були зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 95 та №94. 07 травня 2010 року до вказаних договорів були внесені зміни в частині строку дії договорів, де змінено строк дії договору до 2025 року та змінено розмір орендної плати, дані зміни зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за № 85 та №86 (а.с.17,18).

09 лютого 2013 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом(а.с.19).

Позивач ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 за заповітом, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину, відповідно яких успадкувала земельні ділянки площею 2,2875га та 2,7409га на території Петрашівської сільської ради Теплицького району(а.с.20,21). На підставі свідоцтв про право на спадщину за ОСОБА_3 19 червня 2014 року було зареєстровано право власності на земельні ділянки площею 2,7409га та2,2875га в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.74,75).

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами(ч.2 ст.207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно ч.1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №6712/6713/16-32 від 06 липня 2016 року підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» у договорі оренди від 19 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за №95, який було укладено між ОСОБА_4 та ПП «ЗІС», виконано не ОСОБА_4, а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» у договорі оренди від 19 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за №94, який було укладено між ОСОБА_4 та ПП «ЗІС», виконано не ОСОБА_4, а іншою особою(а.с.107-113).

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутнє волевиявлення ОСОБА_4, спадкоємцем після смерті якої є позивач ОСОБА_3, на встановлення її цивільних прав та обовязків щодо передачі в оренду двох земельних ділянок, які перебували у її власності, на умовах, що були визначені в договорах оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що ОСОБА_4 не підписувала договорів оренди землі від 19 квітня 2006 року та не надавала відповідних повноважень іншій особі на їх підписання.

У своїх показах свідка ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтвердили тієї обставини, що вони особисто від імені ПП «ЗІС» оформляли договори оренди з ОСОБА_4 в 2006 році. Крім того, відповідно до абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Пунктом 12 постанови №9 від 06 листопада 2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Тому, суд приходить до висновку, що відповідачем не спростовано докази позивача, які підтверджують, що в квітні 2006 року ОСОБА_4 не укладала з ПП «ЗІС» двох спірних угод.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що при зверненні до суду позивачем ОСОБА_3 не було пропущено строку позовної давності. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки, два договори оренди ні ОСОБА_4 ні позивачем не підписувались, а початок

- 3 -

перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, позивач ОСОБА_3 дізналась про порушення свого права, тобто про існування договорів оренди зі строком їх дії до 2025 року, лише у січні 2015 року коли ПП «ЗІС» звернулось до адміністративного суду з позовом про скасування рішень про державну реєстрацію договорів оренди з ТОВ «Теплик-Агро», серед яких були і договори оренди з ОСОБА_3, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, та відповідає правовому висновку Верховного суду України у справі 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року.

Причини пропуску строку позовної давності відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України входять до предмета доказування. Відповідач вказує, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту отримання ОСОБА_4 орендної плати в 2006 році, однак належними та допустимими доказами цього не довів.

Так, на підтвердження отримання ОСОБА_4 орендної плати відповідачем подано:

-список орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на купівлю кукурудзи за 2010 рік(а.с.37-38);

-список орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на купівлю ячменю за 2010 рік(а.с.39-40);

-список орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на видачу орендної плати за 2011 рік, кукурудза(а.с.41-42);

-список орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на видачу орендної плати за 2011 рік, пшениця(а.с.43-44);

-список орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на видачу орендної плати за 2011 рік, ячмінь(а.с.45-46);

-список орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на видачу орендної плати за 2012 рік, кукурудза(а.с.47-48);

-список орендарів за померлих в 2010-2013 роках(а.с.49).

Списки орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на купівлю кукурудзи та ячменю за 2010 рік, в яких під номерами 175 та 176 міститься прізвище ОСОБА_4, суд не може прийняти як доказ отримання ОСОБА_4 орендної плати, оскільки в них мова йде про купівлю кукурудзи та ячменю, а не про виплату орендної плати.

Списки орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на видачу орендної плати за 2011 рік(ячмінь, кукурудза, пшениця), в яких під номерами 201 та 202 зазначено прізвище ОСОБА_4, суд не може прийняти як доказ отримання ОСОБА_4 орендної плати, оскільки відповідачем не підтверджено, що підписи в цих списках належать ОСОБА_4. Крім того, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснили, що з 2011 року за ОСОБА_4 отримувала орендну плату ОСОБА_3, однак, відповідачем не надано суду доказів того, що ОСОБА_3 мала для цього відповідні повноваження від ОСОБА_4.

Щодо списку орендарів за померлих в 2010-2013 роках то, на думку суду, вказаний список не може підтверджувати отримання орендної плати позивачем, оскільки мова в ньому йде про орендарів, а не орендодавців, в списку не зазначено в якому році відбулась ця дія і чи стосується вона ОСОБА_3 як спадкоємця після смерті ОСОБА_8.

Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що початок строку позовної давності необхідно відраховувати з 2006 року.

Також, відповідачем не надано доказів отримання ОСОБА_4 чи позивачем ОСОБА_3 двох зареєстрованих договорів оренди або отримання ними інформації щодо цих договорів з будь-яких джерел.

В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі за №6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, вказано, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, судом встановлено наступне : 1) ОСОБА_4 не укладала двох договорів оренди землі; 2) відповідачем не доведено, що ОСОБА_4 отримувала орендну плату, починаючи з 2006 року; 3) доказів того, що ОСОБА_4 передала ПП «ЗІС» дві земельні ділянки відповідно до умов договору та Закону України «Про оренду землі», відповідачем не надано; 4) обставин, які б дозволили ОСОБА_4 дізнатись про порушення свого цивільного права, не виникало, тому суд приходить до висновку, що обєктивної можливості дізнатися про укладення двох договорів оренди в квітні 2006 року з ПП «ЗІС» у ОСОБА_4 не було.

Також, на те, що позивачеві не було відомо про укладення договорів оренди між ОСОБА_4 та ПП «ЗІС», вказують відповіді відділу Держземагентства у Теплицькому районі на її звернення в липні 2014 року, за змістом яких в Книгах записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою по Петрашівській сільській раді відсутня інформація про договори оренди землі щодо земельних ділянок ОСОБА_4.

Наявність записів про реєстрацію 09 серпня 2006 року двох договорів оренди між ОСОБА_4 та ПП «ЗІС» під порядковими номерами 196 та 197 в Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою по Петрашівській сільській раді, яку було оглянуто в судовому засіданні, не підтверджують того факту, що ОСОБА_4 було відомо про існування цих договорів оренди.

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду у березні 2016 року в межах строку позовної давності.

- 4 -

Витрати, понесені позивачем на оплату за проведення експертизи в сумі 3 082 грн. 80 коп.(а.с.102) та сплату судового збору в сумі 1 102 грн. 40 коп.(а.с.1,2), які документально підтверджені, а всього 4 185 грн. 20 коп., відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203,215 ЦК України, ст.ст.3,10,15,60,88,209,213,215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати договір оренди землі №158 між ОСОБА_4 та Приватним підприємством «ЗІС» від 19 квітня 2006 року, зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 95, недійсним.

Визнати договір оренди землі №148 між ОСОБА_4 та Приватним підприємством «ЗІС» від 19 квітня 2006 року, зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 94, недійсним.

Стягнути з Приватного підприємства «ЗІС» на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати в сумі 4 185 грн. 20 коп..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19 червня 2017 року.

СУДДЯ