Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, органу опіки та піклування Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 19 квітня 2016 року,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1. 1 серпня 2014 року ОСОБА_3 з ОСОБА_5 уклав договір оренди вказаного будинку строком на 1 рік - до 1 вересня 2015 року. Зазначав, що ОСОБА_5 не узгоджував з позивачем проведення будь-яких ремонтних робіт та не сплачував орендну плату. Вказував, що відповідач знищив паркан навколо городу, не зробив нового паркану, спалив дрова, які були в дровнику, чим завдав позивачу матеріальних збитків. Після закінчення строку договору орендар відмовився підписувати договір на нових умовах та виселятися.

Ураховуючи наведене, позивачі просили: виселити ОСОБА_5 та членів його сім'ї з житлового будинку АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача сплатити заборгованість за комунальні послуги станом на момент виселення з житлового будинку; стягнути з ОСОБА_5 орендну плату та неустойку за час прострочення повернення майна у сумі 7 326 грн.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області

від 12 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 19 квітня

2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та стягнення судових витрат скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що після спливу 1 вересня 2015 року договору оренди від 1 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, 1вересня 2015 року між сторонами було укладено новий договір оренди житла строком на сім років - з 1 вересня 2015 року по 31 серпня 2022 року.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів орендної плати та неустойки за час прострочення повернення майна, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що умовами договорів оренди орендна плата не передбачалась, а відтак законні підстави для її стягнення та неустойки відсутні. Крім того, позивачами не надано належних доказів на підтвердження наявності заборгованості по оплаті комунальних послуг за час проживання відповідачів у спірному житловому будинку.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими й побутовими будівлями та надвірними спорудами, які розташовані під погосподарським номером АДРЕСА_1

З 29 вересня 2015 року в указаному будинку зареєстровано постійне місце проживання позивача ОСОБА_4

1 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди зазначеного вище житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав зазначений будинок в оренду ОСОБА_5 з сім'єю із чотирьох осіб для проживання строком на 1 рік - до 1 вересня 2015 року на умовах догляду за будинком і за відсутності необхідності сплати грошової компенсації за проживання.

27 жовтня 2015 року ОСОБА_5 від власника будинку отримав вимогу про виселення з будинку в строк до 1 листопада 2015 року.

Відповідачі добровільно не виселилсь.

Місце проживання ОСОБА_5 та членів його сім'ї в будинку АДРЕСА_1 не зареєстроване. ОСОБА_5 має у володінні інше житло в іншому населеному пункті.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що після закінчення 1 вересня 2015 року строку дії договору оренди від 1 серпня 2014 року,відповідач відмовився підписувати договір оренди житлового будинку на нових умовах, вимогу-претензію про виселення, сплату орендної плати, заборгованості по комунальним послугам також не виконує.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Правовідносини у сфері вирішення спорів, що випливають з виселення, урегульовані положення Житлового кодексу УРСР.

Зокрема, ч. 1 ст. 168 ЖК УРСР визначено, що укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем

Правовідносини найму (оренди) житла регулюються главою 59 ЦК України.

Відповідно до ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (ст. 811 ЦК України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (ч. ч. 1,2 ст. 762 ЦК України).

Статтею 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

За змістом ч. 1 ст. 822 ЦК України не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Суд апеляційної інстанції вважав, що діє договір оренди

від 1 вересня 2015 року, строк якого визначено сім років - з 1 вересня

2015 року по 31 серпня 2022 року.

Проте, в порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд, з урахуванням положень ч. 1 ст. 822 ЦК України не з'ясував, чи продовжено дію договору оренди від 1 серпня 2014 року та залишив поза увагою той факт, що договір оренди від 1 вересня 2015 року є предметом оспорювання в суді, оскільки сторони стверджували, що в установленому законом порядку він не укладався.

Крім того, відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою про апеляційне провадження.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції передбачений ст. 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються назви статті, її частини, абзац, пункти, підпункти закону, на підставі якого вирішено справу.

Разом із тим, апеляційний суд у рішенні не навів жодної норми матеріального права, якою керувався при вирішенні даного спору.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 19 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич О.В. Кафідова І.М. Фаловська