У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосптехніка Нова» про стягнення збитків за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Київської області від 8 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 29 березня 2001 року її матері - ОСОБА_4 - належала земельна ділянка, площею 4,435 га, що розташована на території Біліївської сільської ради Володарського району Київської області.

29 вересня 2009 року між ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосптехніка Нова» (далі - ТОВ «Сільгосптехніка Нова») укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець передала в оренду товариству вищевказану земельну ділянку, строком на 5 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на вказану земельну ділянку. 12 грудня 2014 року вона прийняла спадщину на вищезазначену земельну ділянку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

Указувала про те, що після закінчення строку дії договору оренди землі товариство продовжувало використовувати спірну земельну ділянку. 17 грудня 2015 року рішенням апеляційного суду Київської області відповідача зобов'язано передати їй вказану земельну ділянку. Згідно з актом приймання-передачі об'єкта оренди від 24 травня 2016 року їй передано товариством земельну ділянку, площею 4,435 га.

Вважала, що відповідач з 30 вересня 2014 року по 23 травня 2016 року без належної правової підстави використовував належну їй спірну земельну ділянку, чим спричинив їй збитки у формі неодержаного доходу у розмірі 40 060 грн 09 коп., який обґрунтовується довідкою головного управління статистики у Київській області від 31 травня 2016 року, довідкою головного управління статистики у Київській області від 1 червня 2016 року, довідкою про розмір затрат по вирощуванню кукурудзи у 2015 році від 1 серпня 2016 року.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд стягнути з ТОВ «Сільгосптехніка Нова» на її користь збитки у формі неодержаного доходу у розмірі 40 060 грн 09 коп.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 8 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалоюапеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачем спірну земельну ділянку у строк, передбачений договором оренди землі, позивачці не повернуто. Проте ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів упущеної вигоди, а наведені нею розрахунки є теоретичними та не підтверджені відповідними документами, що свідчило б про конкретний розмір прибутку, який міг бути нею отриманий. Крім того, наведений позивачкою розрахунок розміру збитків суперечить положенням ч. 3 ст. 157 ЗК України та Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, Методиці визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що на підставі державного акту на право приватної власностіна землю від 29 березня2001 року матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - належалаземельна ділянка, площею 4,435 га, що розташована на території Біліївської сільської ради Володарськогорайону Київської області.

29 вересня 2009 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Сільгосптехніка Нова» укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець передала в оренду товариству вищевказану земельну ділянку, строком на 5 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на вказану земельну ділянку. 12 грудня 2014 року ОСОБА_3 прийняла спадщину на вищезазначену земельну ділянку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_3 указувала про те, що після закінчення строку дії договору оренди землі товариство продовжувало використовувати спірну земельну ділянку і лише 17 грудня 2015 року рішенням апеляційного суду Київської області ТОВ «Сільгосптехніка Нова» зобов'язано передати ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 4,435 га, що розташована на території Біліївської сільської ради Володарського району Київської області.

Актом приймання-передачі об'єкта оренди від 24 травня 2016 року встановлено, що ТОВ «Сільгосптехніка Нова» передано ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 4,435 га.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, згідно з вимогами цивільного процесу - диспозитивності та змагальності - предмет та підставу позову визначає лише позивач.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову на підставі положень ч. 3 ст. 157 ЗК України та постанов Кабінету Міністрів України: від 19 квітня 1993 року № 284 та від 25 липня 2007 року № 963, не звернули увагу на те, що ОСОБА_3 пред'явлено позов на підставі положень ст. ст. 152, 156 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про оренду землі»).

Судом установлено, що дія спірного договору оренди землі була припинена 29 вересня 2014 року, проте товариство передало позивачці належну їй земельну ділянку лише 24 травня 2016 року, що підтверджується актом приймання-передачі об'єкта оренди. ОСОБА_3 зазначала, що була позбавлена можливості користуватись належною їй земельною ділянкою, оскільки ТОВ «Сільгосптехніка Нова» засіяло її кукурудзою, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки Державною сільськогосподарською інспекцією у Київській області від 11 червня 2015 року.

Отже, належна ОСОБА_3 земельна ділянка перебувала у незаконному користуванні відповідача з 30 вересня 2014 року по 23 травня 2016 року, що позивачем достовірно доведено.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули увагу на те, що ТОВ «Сільгосптехніка Нова» за зазначений вище період самовільного заняття та користування спірною земельною ділянкою, орендну плату позивачці не нараховувало та не виплачувало.

Згідно з п. ґ ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Відповідно до п. д ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням посівів і насаджень при порушенні земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.

Зокрема, при пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення.

Таким чином, суди у порушення зазначених вище положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули увагу на те, що відповідачем самовільно зайнята та незаконно використовувалась спірна земельна ділянка протягом 1 року 8 місяців, а, отже, не дослідили, чи була позивачка позбавлена можливості використовувати належну їй земельну ділянку та отримувати доходи, які б вона могла б реально отримати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що матеріальні збитки позивачки у формі неодержаного доходу сільськогосподарської продукції за 2015 рік розраховані виходячи із площі земельної ділянки, середнього урожаю за 1 га, середньої ціни реалізації кукурудзи у сільськогосподарських підприємствах Володарського району Київської області за виключенням розміру затрат по вирощуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 8 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик