Справа № 454/2770/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/4113/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря:Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Садівничий кооператив "Садівник" про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна спільною сумісною власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернулася із зазначеним позовом до суду обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 з грудня 1999 року по грудень 2014 року. З того часу разом проживали у її помешканні за адресою: АДРЕСА_1, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет та розподілені подружні обов»язки.

У листопаді 2001 року ними за спільні кошти було придбано земельну ділянку з садовим будинком в садівничому товаристві «Садівник» в селі Велике Сокальського району Львівської області, яку оформлено на ОСОБА_3

В кінці 2014 року ОСОБА_3 без попередження та жодних пояснень виїхав з її помешкання і порвав всякі відносини з нею.

З урахуванням зазначених обставин позивачка на підставі ст.16,17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, ст.368, 392 ЦК України, ст.ст 3, 60,61,65,74 СК України просила:

встановити юридичний факт проживання однією сім»єю без державної реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у період з грудня 1999р. по грудень 2014 рік;

визнати об»єктом спільної власності подружжя земельну ділянку з садовим будинком в садівничому кооперативі «Садівник» в с. Велике Сокальського району (а.с.3-5).

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року позов задоволено.

Встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім"єю без державної реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в період з грудня 1999 року по грудень 2014 року.

Визнано об"єктом спільної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0551 га з садовим будинком АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору по справі в сумі 1006 гривень 40 копійок.

Рішення суд оскаржив ОСОБА_3

В апеляційній скарзі посилається на те, що з позивачкою ОСОБА_5 в шлюбі він ніколи не перебував і наміру укладення такого шлюбу у нього не було.

Зазначає, що взаємні права та обов»язки подружжя, відповідно до ст.13 КпШС, який діяв на час придбання ним спірної земельної ділянки, породжує лише шлюб, укладений в державних органах, тому суд першої інстанції безпідставно визнав об»єктом спільної власності подружжя земельну ділянку площею 0,05551 га з садовим будинком АДРЕСА_2

Основним способом захисту права громадян на майно є визнання права власності на майно, поділ спадкового майна або виділ з нього.

В даному випадку ОСОБА_5 не ставила питання про визнання за нею права власності на вказане майно чи його поділ, а просила лише встановити той факт, що вказане майно є об»єктом спільної власності їхнього подружжя.

Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин ст.22 КпШС, яка регламентує режим майна подружжя, якого у них з ОСОБА_5 не було.

Відповідно до п 5 ч.1 ст.256 ЦПК передбачено встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу, в той час, коли вимога позивача полягає у встановленні юридичного факту проживання однією сім»єю без державної реєстрації в період з грудня 1999 року по грудень 2014 року.

Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі регламентовано ст.74 СК, який набрав чинності 01 січня 2004 року, і на момент спірних правовідносин не діяв.

Позивачка не була членом його сім»ї, вони проживають та зареєстровані за різними адресами.

Він зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1. Вимоги позивачки про визнання його членом її сім»ї не було.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

В судове засідання ОСОБА_5 не з»явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника.

Зазначала, про надуманість доводів апеляційної скарги.

Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, а рішення Сокальського районного суду м. Львова від 21 березня 2017 року скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та письмовими матеріалами, як-от: спільними фотографіями зробленими на св»яткуванні весілля та відпочинку на природі доводиться факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 однією сім»єю без державної реєстрації в період з грудня 1999 року по грудень 2014 року, що дає підстави визнати об»єктом спільної власності земельну ділянку площею 0,0551 га з садовим будинком АДРЕСА_2

З таким висновком суду погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи установлено, що позивач ОСОБА_5 зареєстрована та проживає у приватизованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3. Зазначена квартира, згідно свідоцтва про право власності від 19 березня 1999 року, належить ОСОБА_5 та членам її сім»ї - дітям ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (т.2 а.с.18).

Відповідач ОСОБА_3 згідно довідки №8786 від 13 жовтня 2015 року зареєстрований та проживає у АДРЕСА_4. Зазначена квартира, згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 09 вересня 1996 року належить йому та його матері ОСОБА_12 (т.2 а.с.39).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2001 року посвідченим державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Бозов Ю.П. продав а ОСОБА_3 за 734,84 гривень купив земельну ділянку для ведення садівництва, що знаходиться на території Поторицької сільської ради, кооперативу «Садівник» загальною площею 0,0551 га (а.с.40-41).

19 грудня 2007 року ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку, на підставі вказаного договору купівлі-продажу.

Згідно рішення виконкому Поторицької сільської ради від 24 січня 2002 року йому видано 07 лютого 2002 року свідоцтво про право приватної власності на вказаний садовий будинок у садівничому кооперативі «Садівник», як власнику земельної ділянки у цьому садівничому кооперативі на якій він знаходиться.

У цей же день 07 лютого 2002 року право власності на вказаний садовий будинок зареєстровано за ним в Червоноградському МБТІ.

Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки, рішення виконкому Поторицької сільської ради та видане на його підставі свідоцтво про право власності ніким не оспорені, не скасовані і є чинними на даний час.

Згідно ст.12 Закону України «Про власність» чинного на час виникнення спірних правовідносин підставами виникнення права власності на майно були: а) праця громадян, як основа створення і примноження власності; б)внаслідок успадкування або укладення інших угод не заборонених законом.

Відповідно до п.5 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК).

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі ніколи не перебували, проживали та продовжують проживати у м. Червонограді Львівської області за різними адресами. У кожного з них є своя сім»я.

Згідно ст.13 КпШС, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (станом на листопад 2001 року), права і обов»язки подружжя породжує лише шлюб, укладений в державних органах.

Аналогічне передбачене і ст.36 СК, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

З позивачкою ОСОБА_5 ОСОБА_3 в шлюбі не перебував, тому суд першої інстанції безпідставно визнав об»єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0,0551 га, з садовим будинком АДРЕСА_2

Згідно п.5 Постанови №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов»язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, зо відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є:

майно нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону України «Про власність», ст.22 КпШС);

майно придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї. (п.1ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність);

квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного фонду за письмовою згодою членів сім»ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду).

Як установлено, спільне майно не набувалось подружжям ОСОБА_3 - ОСОБА_14, якого ніколи не було, як і не створювалось спільною працею.

Перерахування ОСОБА_14 на ім»я ОСОБА_3 коштів протягом 2012-2014 років, не є підтвердженням того, що вона (ОСОБА_18.) спільною працею і коштами приймала участь у набутті спірного майна у 2001 році.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 пояснив, що його довіритель, час від часу, зустрічався із позивачкою, у м. Червонограді, оскільки обидвоє перебували за тимчасових заробітках. ОСОБА_3, раніше позичав певну суму коштів ОСОБА_14 на весілля її сина, і такі кошти поверталися нею у 2012-2014 роках.

Дані пояснення нічим не спростовані.

Таким чином, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (свідки ОСОБА_5.) та спільні фотографії святкування весілля та відпочинку на природі ОСОБА_3 та ОСОБА_5, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про факт спільного проживання сторін однією сім»єю без державної реєстрації у період з грудня 1999 року по 2014 рік не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання.

Крім того, свідки з боку відповідача: ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_16 заперечували даний факт в суді першої інстанції.

Відповідно до роз»ясень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України ( у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім»єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватись згідно з пунтом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22,28,29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Не застосовуються до цих правовідносин і норми СК, який набрав чинності з 01 січня 2004 року і на час спірних правовідносин, як і ЦК України, якими позивач обґрунтовувала свій позов.

У порушення названого, суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин ст.22 КпШС, яка регламентує режим майна подружжя (правдивого), якого між ОСОБА_3 та ОСОБА_5не було.

Отже, у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, рішення Сокальського районного суду м. Львова від 21 березня 2017 року скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Садівничий кооператив "Садівник" про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна спільною сумісною власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1071 гривень судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.