Справа № 473/1584/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"29" листопада 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді Ротар М.М., при секретарі Фінько О.П.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_18 про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2016 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, в якому просила визнати заповіт, що був посвідчений 19 червня 2015 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_18, відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла земельні ділянки площею 5,29 га відповідачу ОСОБА_2 та земельну ділянку площею 5,43 га відповідачу ОСОБА_6

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 не висловлювала свого волевиявлення на складання заповіту і не мала такого стану здоров'я та фізичних вад, які не дозволяли їй самостійно прочитати уголос та особисто підписати текст заповіту. Саме через відсутність волевиявлення ОСОБА_7, а не через стан здоров'я або похилий вік текст заповіту підписано від імені заповідача іншою особою, без жодних для того правових підстав, оскільки заповідач не мала таких вад зору, які не дозволяли їй самостійно засвідчити свою останню волю. Крім цього вади слуху заповідача не дозволяли їй повноцінно сприймати почуту інформацію. Крім цього, позивач зазначала, що 19.06.2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_18 не здійснювалося виїзду до с. Воронівка в період з 9.00 до 11.00 годин, тим більше двічі для складання проекту, а потім для вчинення самої нотаріальної дії, оскільки в цей період часу приватний нотаріус знаходився за своїм робочим місцем в м. Вознесенську та вчиняв інші нотаріальні дії. Враховуючи всі наведені вище обставини позивач вважала, що заповіт було посвідчено з порушенням процедури посвідчення та форми оспорюваного заповіту, про що свідчить:

-підписанні заповіту іншою особою без жодних для цього підстав;

-зачитування тексту заповіту глухій від природи людині, яка не могла сприймати на слух інформацію;

-протиріччя в самому заповіті щодо того, хто саме оголошував уголос зміст заповіту, чи свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (рідна тітка осіб на користь яких складено заповіт) чи підписантом ОСОБА_3;

-неможливістю приватного нотаріуса одночасно бути присутнім на робочому місці для посвідчення трьох правочинів та виїзду двічі до с. Воронівка для посвідчення заповіту ОСОБА_7

-посвідчення заповіту не за місцем проживання ОСОБА_7, а за місцем проживання матері осіб, на користь яких складено заповіт - ОСОБА_10. А тому вказаний заповіт просила визнати недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Додатково пояснила, що згідно висновків експертів ОСОБА_7 на момент 19.06.2015 року мала вади зору у вигляді міопії середнього ступеню, катаракти лівого ока з арпіфонією правового ока, що кореговані за допомогою операції в 2009 році і випискою окулярів, давала змогу самостійно читати га підписувати документи. В той же час згідно також висновків експертів ОСОБА_7 на момент 19.06.2015 року страждала вадою слуху у вигляді нейросенсорної приглухуватості 4 ступеню (природженої), що не підлягала корекції слуховим апаратом і призвела до часткового порушення мови (діслалії), що не дозволяла їй в повному обсязі сприймати на слух зміст інформації, що промовляється іншою особою. За такого, вважала, що оскаржуваний заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (які стосуються особистого підписання змісту правочину заповідачем), що тягне за собою його недійсність відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1257 ЦК України.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позовних вимог. Зазначали, що заповіт було посвідчено 19.06.2015р. приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу ОСОБА_18 за реєстр. № 283. Заповіт було складено та посвідчено у повній відповідності до чинного законодавства. Обгрунтовуючи свої заперечення, відповідачі зазначали, що посилання позивачки на норму ст. 1253 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 19.06.2015р. є безпідставним. Відповідно до п.3 ч.4 ст. 1253 ЦК України свідками при посвідченні заповіту не можуть бути члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом. Так, ОСОБА_9 дійсно є рідною тіткою ОСОБА_2 та ОСОБА_6. Однак ст. 1253 ЦК України містить обмеження щодо кола свідків не всіма родичами за походженням, а виключно близькими родичами. Цивільний Кодекс України не дає визначення поняття близькі родичі. Сімейний Кодекс України також не містить такого визначення. В той же час, ч. 1 ст. 3 КПК України визначає вичерпний перелік осіб, що є близькими родичами та членами сім'ї. В розумінні чинного законодавства ОСОБА_9 не є близькою родичкою спадкоємців ОСОБА_7 за заповітом від 19.06.2015р. Посилання позивачки на невідповідність місця посвідчення заповіту також вважали безпідставними. В судовому засіданні відповідачі пояснювали, що на прохання ОСОБА_7 її заповіт дійсно було посвідчено 19.06.2015р. приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу ОСОБА_18 у неї вдома. При посвідченні даного заповіту ОСОБА_7 надала нотаріусу власний паспорт із зазначенням місця свого проживання, а тому вважають що жодного порушення з цього приводу при складанні даного заповіту порушено не було. Крім того посилання позивачки на те, що ОСОБА_7 була глуха від природи і тому не могла сприймати на слух зачитувану інформацію, не відповідає дійсному стану речей. Так, дійсно ОСОБА_7 мала вроджену ваду слуху, погано чула, однак повністю глухою не була. ОСОБА_7 мала з групу інвалідності, що передбачає можливість працевлаштування на загальних підставах, отримання завдань по роботі, виконання цих завдань та спілкування в процесі трудової діяльності. Медичні документи, які є в матеріалах справи, підтверджують, що ОСОБА_7 зверталась до лікарів, висловлювала свої скарги та відповідала на питання лікарів, що також свідчить про відсутність у ОСОБА_7 повної глухоти. Що стосується вад зору, що не давали їй можливість самостійно прочитати та підписати заповіт, то ОСОБА_7 мала діагноз артифакія правого ока, що не давала їй можливість прочитати самостійно текст заповіту, що був надрукований на двох листах. Просили в задоволенні позову відмовити.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_18 заперечував проти задоволення позову, пояснив, що при складанні заповіту він з'ясував волю заповідача, також ним було прийнято рішення, що у зв'язку з віком та станом здоров'я заповідач не могла прочитати та підписати текст заповіту. Тому ним було вирішенно складати заповіт при свідках. Жодних підстав для відсторонення запрошених свідків не було. Всі зауваження позивача до технологічного процесу складання оспорюваного заповіту, жодним чином не свідчать про відсутність волі заповідача на складання заповіту.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою - статті 203 Цивільного Кодексу є підставою недійсності правочину.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 1234 ЦК право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Статтею 1247 ЦК передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Частиною 4 ст.207 ЦК встановлено, що якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до ст.1248 ЦК нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках, присутність не менш як двох свідків при посвідченні, заповіту, в цьому випадку, є обов'язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (стаття 1253 цього Кодексу).

Отже, відповідно до ст.ст. 1234,1248 ЦК заповіт повинен бути написаний та підписаний Заповідачем. Та лише у випадку якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно підпис на заповіті за її дорученням повинен бути виконаний іншою особою, відомості про яку повинні бути зазначені у заповіті.

Згідно з вимогами ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбутися при свідках (ст.1253 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 4 ст.1253 ЦК України, свідками не можуть бути члени сім'ї або близькі родичі спадкоємців за заповітом. Згідно з ч. 1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до положень ч. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок по доказуванню обставин, викладених у позові, лежить саме на позивачу.

Проте, в судовому засіданні не встановлено фактів, і позивачем не доведено обставин, які б могли бути підставою для визнання заповіту недійсним.

В судовому засіданні було встановлено, що у 2002 році після смерті чоловіка ОСОБА_7 продала свій будинок в с. Воронівка Вознесенського району Миколаївської області та переїхала жити в с.Вознесенське Вознесенського району Миколаївської області до позивачки - ОСОБА_1, яка є дружиною двоюрідного брата чоловіка ОСОБА_7 18 квітня 2003 року секретарем Воронівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області був посвідчений заповіт, відповідно до якого ОСОБА_7 усе своє майно заповіла ОСОБА_1.

Однак у 2004 році ОСОБА_7 повернулась до с. Воронівка. Фактично, з того ж 2004 року ОСОБА_7 постійно знаходилась під опікою ОСОБА_11, яка є рідною матір'ю відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (спадкоємців за заповітом ОСОБА_7 від 19.06.2015р.).

19 червня 2015 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповідала належні їй земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_6.

Зазначений заповіт було посвідчено 19.06.2015р. приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу ОСОБА_18 за реєстр. № 283. У зв'язку з тим, що ОСОБА_7 була похилого віку, та не могла самостійно прочитати уголос та підписати текст заповіту, за її дорученням, у її присутності та у присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання був зачитаний уголос запрошеними свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9, та підписаний ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивачка зазначала про те, що заповіт ОСОБА_7 від 19.06.2015р. не містить підпису ОСОБА_3 не відповідає дійсному стану речей, так як чинне законодавство України не визначає особливостей підписування документів та застосування короткого (або ж стилізованого) підпису особи.

Пункт 4 глави 9 частини і «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, визначає: «При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підписи у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України "Про нотаріат".

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 підписавши заповіт ОСОБА_7 від 19.06.2015р. шляхом власноручного зазначення в цьому документі свого прізвища діяла у повній відповідності до норм чинного законодавства України.

Також суд приходить до висновку, що посилання позивачки на норму ст. 1253 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 19.06.2015р. також є безпідставним.

Так, дійсно відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 1253 ЦК України свідками при посвідченні заповіту не можуть бути члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом.

Як було встановлено в судовому засіданні ОСОБА_9 дійсно є рідною тіткою ОСОБА_2 та ОСОБА_6.

Однак ст. 1253 ЦК України містить обмеження щодо кола свідків не всіма родичами за походженням, а виключно близькими родичами.

Цивільний Кодекс України не дає визначення поняття близькі родичі.

Сімейний Кодекс України також не містить такого визначення. Однак, СК України визначає дядька і тітку як інших родичів за походженням (ч. 4 ст. 2 СК України) та не регулює відповідні відносини.

В той же час, ч. і ст. 3 КПК України визначає вичерпний перелік осіб, що є близькими родичами та членами сім'ї - це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у иілюбі.

Отже, в розумінні чинного законодавства ОСОБА_9 не є близькою родичкою спадкоємців ОСОБА_7 за заповітом від 19.06.2015р.

Так як, ОСОБА_9 зі спадкоємцями спільно не проживає та не пов'язана із ними спільним побутом, то і до кола членів сім'ї спадкоємців ОСОБА_7 за заповітом від 19.06.2015р. вона не відноситься.

Таким чином, посилання позивачки на норму ст. 1253 ЦК України в даному випадку не є підставою для визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 19.06.2015р.

В судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які пояснили, що їх особисто запросила ОСОБА_7 для посвідчення свого заповіту, пояснювала їм, що має намір скласти заповіт на ОСОБА_2, та ОСОБА_6, це була її особиста воля. Вони як свідки зачитали уголос текст заповіту, потім текст заповіту зачитував нотаріус. Вказаний заповіт був посвідчений за адресою АДРЕСА_1 , за адресою проживання ОСОБА_10, оскільки ОСОБА_7 більше часу проводила за вказаною адресою.

Також в судовому засіданні приватний нотаріус ОСОБА_18 також пояснив, що його було запрошено в с. Воронівка для складання заповіту. Заповідач ОСОБА_7 чітко висловлювала свою волю на складання заповіту на користь відповідачів, особисто надала документи, що посвідчують її особу. Враховуючи те, що ОСОБА_7 мала поганий зір та могла прочитати текст заповіту, ним було прийнято рішення складати заповіт у присутності свідків. В якості свідків особисто ОСОБА_7 були запрошені ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які вголос прочитали текст заповіту та особисто його підписали.

Однією з підстав для визнання заповіту недійсним позивачка зазначала, що заповіт було посвідчено не за місцем постійного проживання заповідача, а за місцем проживання ОСОБА_10 Що на думку суду не може також про недійсність цього заповіту.

Так, відповідно до Пункт 3 глави і частини і «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, «Якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями».

Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України «Фізична особа може мати кілька місць проживання».

В судовому засіданні було встановлено, що на прохання ОСОБА_7 її заповіт дійсно було посвідчено 19.06.2015р. приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу ОСОБА_18 у неї вдома. При посвідченні даного заповіту ОСОБА_7 надала нотаріусу власний паспорт із зазначенням місця свого проживання.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначала про те, що приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу ОСОБА_18 не міг бути присутнім в с. Воронівка 19.06.2015р. на час посвідчення заповіту ОСОБА_7. В даному випадку, суд не приймає до уваги вказані обставини, оскільки вони не підтверджені будь якими доками, а на думку суду є припущеннями позивача, спростовуються письмовими доказами (відповідними нотаріальними реєстраційними журналами) та показами свідків.

Посилання позивачки на те, що ОСОБА_7 була глуха від природи і тому не могла сприймати на слух зачитувану інформацію, не відповідає дійсному стану речей і спростовується як медичними документами так і поясненнями свідків.

Так, дійсно ОСОБА_7 мала вроджену ваду слуху, погано чула, однак повністю глухою не була. ОСОБА_7 мала з групу інвалідності, що передбачає можливість працевлаштування на загальних підставах, отримання завдань по роботі, виконання цих завдань та спілкування в процесі трудової діяльності.

Медичні документи, які є в матеріалах справи, підтверджують, що ОСОБА_7 зверталась до лікарів, висловлювала свої скарги та відповідала на питання лікарів, що також свідчить про відсутність у ОСОБА_7 повної глухоти.

Свідки по справі ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 в своїх поясненнях зазначали, що вони спілкувались (розмовляли) з ОСОБА_7, а тому твердження позивачки стосовно глухоти ОСОБА_7 не підтвердилася в судовому засіданні жодними доказами.

По дані справі судом було призначено посмертну судово-медичну експертизу.

Відповідно до висновку експерта №19-к на момент 19 червня 2015 року вада зору у вигляді міопії середньої ступені, катаракти лівого ока з арпіофонією правого ока, що кореговані з допомогою операції в 2009 році і випискою окулярів, давала змогу самостійно читати та підписувати документи». Також в експертному висновку № 19-к від 10.04.2017р. зазначається, що «на момент 19 червня 2015 року вада слуху у вигляді природженої нейросенсорної приглухуватості 4 ступеню (яка не підлягала корекці слуховим апаратом) не дозволяла їй в повному обсязі сприймати на слух зміст інформації що промовляється іншою особою».

Досліджуючи вказаний висновок, суд приходить до висновку, що в мотивувальній частині експертного висновку № 19-к від 10.04.2017р. виключно цитується висновок експерта ОСОБА_15 № 2007 від 28.12.2016р, що міститься в матеріалах справи.

В експертному висновку № 19-к від 10.04.2017р. та у висновку експерта ОСОБА_15 № 2007 від 28.12.2016р. декілька разів згадується неіснуюча хвороба «арпіофонія правого ока», однак такої хвороби взагалі не існує. У ОСОБА_7 була «артифакія» правого ока - тобто їй в праве око було вживлено штучний кришталик в 2009 році. Як пояснив експерт ОСОБА_16, що був допитаний в судовому засіданні, що це описка. В експертному висновку № 19-к від 10.04.2017р. взагалі відсутні відомості отримані з інших джерел, окрім цитування висновку експерта ОСОБА_15 № 2007 від 28.12.2016р., медичні документи, які були надані судом для проведення даної експертизи взагалі не досліджувалися.

В експертному висновку № 19-к від 10.04.2017р. зазначається, що «на момент 19 червня 2015 року вада слуху у вигляді природженої нейросенсорної приглухуватості 4 ступеню (яка не підлягала корекції слуховим апаратом) не дозволяла їй в повному обсязі сприймати на слух зміст інформації що промовляється іншою особою». Однак матеріали справи, в т.ч. медичні документи, не містять інформації про те, що ОСОБА_7 була глуха (в неї була вада слуху у вигляді нейросенсорної приглухуватості 4 ступеню).

В даному випадку суд відноситься критично до висновку експерта, оскільки даний висновок суперечить матеріалам справи, медичним документам та показам свідків.

В судовому засіданні була допитана в якості свідка лікар-офтальмолог ОСОБА_17, яка оглядала 17.08.2015р. ОСОБА_7, про що є відповідний запис в медичній картці ОСОБА_7, в судовому засіданні повністю роз'яснила відповідні записи пояснивши, що на момент огляду 17.08.2015р. ОСОБА_7 мала гостроту зору на обидва ока «движение руки». Тобто ОСОБА_7 розрізняла рух руки лікаря, однак не могла навіть порахувати кількість пальців на руці лікаря. Після лікування катаракти та вживлення штучного кришталика у ОСОБА_7 стала гострота зору правого ока «0,4» і гострота зору лівого ока «0,2». В подальшому ОСОБА_7 декілька разів скаржилась на погіршення зору, про що зазначається як медичних картках. Лікар-офтальмолог ОСОБА_17 в судовому засіданні також пояснила, що ОСОБА_7, виписувались окуляри «для далі» (причому даний запис чітко читається в медичній картці), що не давала їй змогу самостійно читати та підписувати документи». Окуляри «для читання» ОСОБА_7 не виписувались взагалі, що не давало їй можливості читати.

Отже в ході судового розгляду було встановлено, що покійна ОСОБА_7 насправді мала фізичну ваду та не могла самостійно прочитати заповіт від 19.06.2015 року складений від її імені.

Таким чином, судом встановлено, що заповіт, складений ОСОБА_7 19.06.2015 року, відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, підписаний іншою особою, відомості про яку внесені у заповіт. У присутності двох свідків, посвідчений приватним нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з'ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті.

Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача суду також надано не було.

Отже, було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено допущення порушень посвідчення заповіту, які були б підставою для визнання його недійсним, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 60 ,88, 208, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_18 про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя М.М. Ротар