Справа №478/569/17 05.10.2017 05.10.2017 05.10.2017
Провадження №22-ц/784/2004/17
Категорія 47 Єдиний унікальний номер 478/569/17
Номер провадження 22ц/784/2004/17
Головуючий у І інстанції Сябренко І.П.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 жовтня 2017 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
Головуючого - Прокопчук Л.М.,
Суддів Колосовського С.Ю., Темнікової В.І.
Із секретарем судового засідання Тищенко Л.С.,
за участю представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіда нні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати,
В С Т А Н О В И Л А :
У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати.
В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до Державного акту серії ІІ-МК № 023296 від 23 квітня 2002 року набув право власності на земельну ділянку площею 1,7 га, яку на підставі договору оренди від 18 липня 2013 року, державну реєстрацію якого проведено 7 вересня 2013 року, номер запису про інше речове право 2408980, передав в користування ФОП ОСОБА_4 строком на двадцять років.
Уточнюючи позовні вимоги просив розірвати договір оренди земельної ділянки, стягнути з відповідача на його користь орендну плату за період з 2013 року по 2016 рік включно в сумі 4899 грн. 38 коп. та стягнути судові витрати (а.с.2, 60).
Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 серпня 2017 року позов задоволено. Розірвано договір земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :06:000:0135, розташованої на території Великоолександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 1,7 га, укладений 18 липня 2013 року між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, державну реєстрацію якого проведено 07.09.2013 року. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість з орендної плати в розмірі 4899,38 грн. Вирішено питання про судові витрати (а.с. 94-97).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 102-104).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача просив відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до такого.

Судом встановлено, що 18 липня 2013 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5, укладено договір оренди земельної ділянки, належної останньому на праві приватної власності на землю відповідно до державного акту серії ІІ-МК №023296 від 23 квітня 2002 року, строком на 20 років. Ця домовленість реалізована правочином (договором) з додержанням визначеної законом письмової форми, державну реєстрацію якого проведено 7 вересня 2013 року, номер запису про інше речове право 2408980.

Відповідно до п.п. 9-11 вказаного договору оренди землі відповідач зобов'язався сплачувати позивачу орендну плату в грошовій формі готівкою в сумі 3% річних від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 25 грудня щорічно.

В умовах, визначених п. 38 договору оренди землі, сторони домовились про те, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу одної із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендної земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що факт систематичної несплати позивачу орендної плати, що є істотним порушенням умов договору оренди, доведений в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Відповідно до ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Одним з них є Закон України «Про оренду землі». В силу ст. ст. 1, 21-22 та 24 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Платою за користування земельною ділянкою є орендна плата, під якою розуміють платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій формах. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Так, однією з найпоширеніших підстав розірвання договору оренди земельної ділянки є заборгованість з орендної плати. За змістом статей 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Разом з тим доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватись належними доказами.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24,25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.

Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.

Правова позиція щодо розірвання договору оренди у разі систематичної несплати орендної плати викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-146цс12, яка згідно із ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

На підтвердження виплати позивачу орендної плати за користування земельною ділянкою за весь строк оренди відповідачем надано розписки від 16 грудня 2012 року, 25 грудня 2012 року, 27 грудня 2012 року та 18 квітня 2013 року про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 в борг грошових коштів в сумі 30000 доларів США, 8000 доларів США, 40000 грн. та 10000 грн. відповідно (а.с. 68-71).

Проте, дослідивши зазначені розписки, суд дійшов висновку, що за своєю суттю вони є розписками про отримання в борг грошових коштів, які видані боржником ОСОБА_5 кредитору ОСОБА_4 за договором позики, і підтверджують як його укладення так і умови договору, а також засвідчують отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Даючи оцінку наданим відповідачем на підтвердження виплати орендної плати письмовим доказам (розписки), та враховуючи положення ст. ст. 57,58, 59, 60 ЦПК України, суд дійшов висновку, що ці докази не є підтвердженням факту виплати саме орендної плати. Відповідачем не доведено, що вказані розписки написані ОСОБА_5 внаслідок виникнення між сторонами спірних орендних правовідносин.

Тому суд дійшов висновку, що у 2013-2016 роках відповідачем не виплачено позивачу орендну плату (іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів), чим позбавлено останнього можливості отримати у названі роки дохід, на який той розраховував при укладанні договору. Отже, зазначені обставини вказують на систематичну несплату позивачу ОСОБА_5 орендної плати, що є істотним порушенням умов договору оренди землі і, як наслідок такі неправомірні дії орендаря є підставою для розірвання договору.

Також судом було встановлено, що сума заборгованості з орендної плати згідно умов договору із розрахунку не менше 3% від грошової оцінки землі у 2013 році складає 933,82 грн., у 2014 році - 1166,34 грн., у 2015 році - 1399,61 грн. та у 2016 році - 1399,61 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_5 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати у зазначеному розмірі є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував строк позовної давності, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч.1,5 ст. 261 ЦК України). Проте, згідно ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у запереченнях на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. У випадку подання усної заяви про застосування строку позовної давності, необхідно чітко та вголос викласти її зміст та вимагати занесення стислого змісту цієї заяви до журналу судового засідання в порядку ЦПК України. Якщо така заява викладається в запереченнях на позов чи зустрічному позові, то в цих документах повинен бути викладаний вичерпний зміст заяви про застосування строку позовної давності з відповідною прохальною частиною (у тому числі по тексту), а не лише здійснене загальне посилання на норми ст. 267 ЦК України чи посилання на сплив позовної давності.

Як убачається з матеріалів справи, в тому числі і технічної фіксації судових засідань, відповідачем усно не було зроблено заяви про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції. В тексті заперечень на позов, він посилався тільки на те, що позивач з 2013-го по 10.03.2017 рік не заявляв до нього претензій щодо договорів оренди та сплати орендної плати. Таке зазначення в тексті заперечень не можна розцінювати як заяву про застосування строку позовної давності. Тому суд правомірно не застосував строк позовної давності при ухваленні рішення по справі, а отже, доводи апеляційної скарги з цього приводу є необгрунтованими.

Не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду, також доводи апеляційної скарги про упередженість суду через безпідставну на думку відповідача відмову в обєднанні в одне провадження цивільних справ за №478/569/17 та за №478/571/17, оскільки матеріали справи не містять ані клопотання відповідача про обєднання справ, ані ухвали суду про відмову в задоволенні такого клопотання.

Не відповідають дійсності також доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав аналіз письмовим доказам по справі, віддавши перевагу усним поясненням позивача та його представника, а отже висновки суду грунтуються на припущеннях, так як суд дав належну правову оцінку всім наданим сторонами доказам по справі у їх сукупності в межах наданої йому законом компетенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, не проаналізувавши зміст розписок про отримання позивачем грошей, та не врахувавши того, що цивільно-правові відносини між сторонами виникли з часу, коли позивач 16 та 27 грудня 2012 року отримав від відповідача гроші, помилково дійшов висновку, що вони не свідчать про сплату відповідачем позивачу наперед орендної плати за укладеним договором, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, між сторонами 25 грудня 2012 року було укладено 2 договори оренди земельних ділянок площею 48,5га(рілля) та площею 6,85га(рілля). Дані договори були зареєстровані у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК 27 грудня 2012р. за №01410 та за №01411 відповідно.

Розписка від 16.12.2012 року свідчить про отримання позивачем від відповідача 8000 доларів США строком на 1 місяць. Вона містить також застереження про передачу в заставу земельної ділянки площею 48.5га, а також згоду на передачу землі у власність відповідачу у разі не повернення коштів.

Розписка від 25.12.2012 року свідчить про отримання позивачем від відповідача 10000 грн. строком на 1 тиждень.

Тобто, зазначені розписки за своєю правовою природою можуть свідчити про існування між сторонами боргових зобовязань і не мають ніякого відношення до оспорюваного договору оренди.

Розписка від 18.04.2013 року свідчить про отримання позивачем від відповідача 40000 грн. строком до 01.07.2013 року. Вона містить згоду на передачу урожаю рапса на площі 20 га та за договорами оренди у власність відповідача. Тобто дана розписка передбачає наслідки не повернення коштів у визначений строк, а саме передачу у власність відповідачу врожаю. Отже за своєю правовою природою вона також може свідчити про існування між сторонами боргових зобовязань і не має ніякого відношення до оспорюваного договору оренди.

Розписка від 27.12.2012 року свідчить про отримання позивачем від відповідача 30000 доларів США строком до 01 січня 2014 року. Вона містить також застереження про те, що в разі не повернення коштів, земля за договорами №01410 та за №01411 переходить відповідачу на 20 років без плати за оренду. Тобто, дана розписка стосується 2 договорів оренди земельних ділянок площею 48,5га (рілля) та площею 6,85га (рілля), укладених між сторонами 25 грудня 2012 року, які були зареєстровані у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК 27 грудня 2012р. за №01410 та за №01411 відповідно. Дані договори, як зазначив представник відповідача в суді апеляційної інстанції, є чинними, їх дія не припинена, а реєстрація не скасована. Крім того, в тексті договору оренди земельної ділянки площею 7,50 га від 18 липня 2013р., який є предметом розгляду по даній справі, не зазначено, що він укладається сторонами взамін раніше укладених договорів від 25 грудня 2012 року.

Аналіз зазначених вище письмових доказів по справі свідчить про те, що суд обгрунтовано дійшов висновку, що вищезазначені розписки не є належним доказом отримання позивачем вказаних в них коштів від відповідача саме як орендної плати наперед і саме за договором оренди земельної ділянки площею 7,50 га від 18 липня 2013 року, яка була передана позивачем відповідачу за актом прийому-передачі від 18 липня 2013 року.

Крім того, приймаючи рішення по справі, колегія суддів враховує також те, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, крім Закону України "Про оренду землі", регулюються також ЗК України, ЦК України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

За умовами договору оренди від 18 липня 2013 року сторони дійшли згоди про те, що розмір орендної плати становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та вноситься до 25 грудня щорічно (п. 9, 11 Договору). В той же час умовами договору оренди не передбачено внесення орендної плати наперед чи зарахування боргу за договором позики в рахунок сплати орендної плати. Змін з цього приводу до вже укладеного договору сторони не вносили. Позивач заперечує, що розписки мають відношення саме до договору оренди земельної ділянки площею 7,50 га від 18 липня 2013 року, а також те, що вони погоджували можливість сплати орендної плати наперед саме по цьому договору.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що сторони досягли такої згоди перед укладенням договору оренди земельної ділянки площею 7,50 га від 18 липня 2013 року, не підтверджені матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють зміст позовних вимог, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданої йому законом компетенції, а тому не є підставою для скасування чи зміни рішення.

Розмір заборгованості по орендній платі не оспорюється.

Тому переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні, отже відповідно до вимог ст. 308 ЦПК апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий Судді