Справа №487/4110/16-ц 19.10.2017 19.10.2017 19.10.2017
Провадження №22-ц/784/2077/17
Головуючий у першій інстанції-Павлова Ж.П.
Провадження № 22-ц/784/2077/17 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про відшкодування шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

Позивачка зазначала, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 4 серпня 2015 року з вини водія автомобіля марки ГАЗ-3302, державний номер ВЕ 2927ВК, ОСОБА_4, вона отримала тяжкі тілесні ушкодження та стала інвалідом ІІ групи. Вина водія ОСОБА_5 встановлена вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2016 року. Під час скоєння злочину ОСОБА_4 керував технічно несправним автомобілем, який на праві власності належав ОСОБА_3

Посилаючись на те, що відповідальність у цьому випадку несе власник джерела підвищеної небезпеки, а внаслідок незворотного пошкодження здоровя вона зазнала тяжких фізичних та моральних страждань, ОСОБА_1 просила стягнути з власника ОСОБА_3 100 000 грн. моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, посилаючись на те, що передав транспортний засіб ОСОБА_4 на підставі договору оренди транспортного засобу з правом викупу від 3 червня 2015 року, а тому володільцем та відповідальною особою за моральну шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, є саме ОСОБА_4, на якого і покладено цей обовязок вироком суду.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2017 року позов задоволено частково, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто 50 000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечував позов, а також неповне дослідження судом доказів.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідно до статті 1167 ЦК моральна шкода, яка завдана каліцтвом внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, а правила статті 1187 ЦК покладають таку відповідальність на власника (володільця) цього джерела, то моральну шкоду ОСОБА_1 має відшкодувати і власник автомобіля ОСОБА_3

Проте не з усіма висновками суду та застосуванням норм матеріального права можна погодитись.

Так, відповідно до правил частини 1 статті 1167 ЦК відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за наявності її вини.

Зазначена норма визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди, в тому числі наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Частина 2 статті 1167 ЦК передбачає спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких зазначено випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Отже, правила частини 2 статті 1167 ЦК визначають підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінюють відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, тобто водій.

Таким чином, статтею 1167 ЦК закріплено правило генерального делікту стосовно моральної шкоди, умовами якого є завдання моральної шкоди, зокрема, неправомірними діями, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

В окремих випадках законодавець по іншому вирішує питання підстав відповідальності за заподіяння шкоди (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо), тобто встановлює спеціальні делікти.

Так, відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина 1 статті 1188 ЦК). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (пасажирам, пішоходам) застосовується положення частини 2 цієї норми.

Отже, статті 1187,1188 ЦК відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб, коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не за принципом безпосереднього заподіяння (водій), а за принципом володіння транспортним засобом на відповідній правовій підставі (власник, володілець).

Сукупний аналіз зазначених норм та умови їх застосування за певних обставин неодноразово наводився Верховним Судом України, зокрема у постанові від 6 листопада 2013 року, справа № 6-108цс13.

Питання про застосування правил або генерального делікту (статті 1167 ЦК), або спеціального делікту (стаття 1187 ЦК) щодо визначення відповідальної особи має вирішальне значення у випадках, коли водій транспортного засобу, який безпосередньо заподіяв шкоду, не є належним володільцем (власником, підрядником, орендарем тощо) транспортного засобу. Таким випадком є перебування водія у трудових відносинах з володільцем (власником).

У випадку, коли водій, винний у заподіянні шкоди, є належним володільцем (власником, підрядником, орендарем тощо), його відповідальність за заподіяння моральної шкоди, узгоджується як з підставами, передбаченими статтею 1167 ЦК, так і з підставами за частиною 2 статті 1187 ЦК .

З матеріалів справи вбачається, що 4 серпня 2015 року внаслідок зіткнення двох транспортних засобів мотоциклу, державний номер НОМЕР_1, та автомобіля марки ГАЗ 3302, державний номер ВЕ 2927ВК, водій мотоциклу ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили ампутацію лівої стопи на рівні верхньої третини гомілки.

Автомобілем марки ГАЗ-3302 керував водій ОСОБА_4 Власником цього транспортного засобу є ОСОБА_3 (а.с. 6,40)

3 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в простій письмовій формі укладено договір оренди транспортного засобу з правом викупу, а також складено акт прийому передачі автомобіля (а.с. 40-42).

Вирішуючи питання про правомірність володіння ОСОБА_4 транспортним засобом, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом частин 1,3 статті 397 ЦК володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Аналогічне положення щодо презумпції правомірності володіння транспортним засобом містить і пункт 1.4 статті 1 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( далі Закон №1961).

За пунктом 1.6 статі 1 Закону №1961 законне володіння транспортним засобом передбачає його правомірну експлуатацію, в тому числі і безпосереднє керування ним.

Згідно пункту 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу може передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Виходячи з аналізу цієї норми та пункту 2.1 Привал дорожнього руху водій правомірно експлуатує транспортний засіб, який належить іншій особі, зокрема керує ним, якщо має: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, б)реєстраційний документ на транспортний засіб, в) поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Правомірність керування автомобілем свідчить про правомірність володіння транспортним засобом. Відповідною правовою підставою володіння у цьому випадку є правомірна передача керування транспортним засобом цій особі її власником з дотриманням вимог пункту 2.2 Правил дорожнього руху.

Наявність у ОСОБА_4 станом на 4 серпня 2015 року повноважень на керування автомобілем марки ГАЗ-3302, а також його вина у дорожньо-транспортній пригоді, підтверджені вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2016 року (а.с. 3-5).

Відомостей про перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з ОСОБА_3 матеріали справи не містить.

Встановлені обставини дають підстави для висновку, що як безпосереднім заподіювачем шкоди здоровю ОСОБА_1, так і особою, яка правомірно (на відповідній правовій підставі) володіла транспортним засобом, є ОСОБА_4

Недотримання нотаріальної форми договору оренди транспортного засобу (частина 2 стаття 799 ЦК) впливає на дійсність саме умов правочину щодо найму (оренди) транспортного засобу, та не позначається на наявності іншої правової підстави володіння ОСОБА_6 автомобілем, а саме передача йому керування транспортним засобом власником ОСОБА_3 з дотриманням вимог пункту 2.2 Правил дорожнього руху.

Вироком суду з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто 55 000 грн. моральної шкоди (а.с. 3-5).

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що ОСОБА_3 не є винною особою у заподіянні шкоди потерпілій, та станом на серпень 2015 року не був особою, яка фактично володіла автомобілем.

Тому підстав відповідальності ОСОБА_3 за заподіяння моральної шкоди за приписами статті 1167 та частини 2 статті 1187 ЦК не встановлено.

Колегія суддів не вбачає і додаткових підстав відповідальності ОСОБА_3 як титульного власника автомобіля за приписами статті 1190 ЦК, умовою якої є встановлення факту заподіяння шкоди взаємоповязаними, сукупними та винними діями кожного з таких осіб (пункт 8 Постанови №4 Пленуму ВССУ від 1 березня 2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

За положенням пункту 2.3 Правил дорожнього руху обовязок перевірити та забезпечити технічно справний стан транспортного засобу покладено на водія. Отже, посилання позивачки на відповідний обовязок відповідача є необґрунтованими.

Не встановлено судом і дій, як передбачених частиною 4 статті 1187 ЦК, так й будь-яких інших недбалих дій власника ОСОБА_3, які б сприяли події, внаслідок якої позивачці заподіяно моральну шкоду.

Не містить висновків про часткове відшкодування моральної шкоди потерпілій і вирок суду.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав відповідальності ОСОБА_3 у звзку з заподіянням моральної шкоди позивачці ОСОБА_1

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги зазначених норм, а умову про відсутність вини заподіювача ( частина 2 статті 1167 ЦК) помилково вважав достатньою підставою для покладення обовязку по відшкодуванню шкоди і на належного володільця, і на власника одночасно.

Не можна вважати обгрунтованим і посилання суду при вирішенні спору на правові позиції Верховного Суду України, що містяться у постановах від 17 жовтня 2012 року та 13 листопада 2013 року.

Викладені і цих постановах правові позиції стосуються відшкодування моральної шкоди рідним загиблої особи за умови отримання ними страхового відшкодування та розяснень щодо норм матеріального права, які ці правовідносини регулюють, тобто обставини цих справ відмінні від даного спору.

Невірне застосування судом першої інстанції вимог цивільного законодавства є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 4 статті 88 ЦПК та пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі залишення без задоволення позову, за яким позивача було звільнено від сплати судового збору, судові витрати понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з державного бюджету на користь ОСОБА_3 704 (сімсот чотири) гривні судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

ОСОБА_7