Справа № 310/5069/17
РІШЕННЯ

Іменем України

08 листопада 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А,

позивача і представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

Встановив:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані тим, що вони є співвласниками квартири. За ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/4 частку квартири на підставі Договору міни від 13.12.2000р. та договору про визначення часток від 01.04.2017р. За ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/4 частку квартири на підставі Договору міни від 13.12.2000р., договору про визначення часток від 01.04.2017р. та на 1/2 частку квартири на підставі договору дарування частки квартири від 01.04.2017р. У квартирі зареєстрований колишній чоловік позивача ОСОБА_1, шлюб з яким розірвано у 2005р. З того часу відповідач в квартирі не проживає, витрати на утримання житла не несе. Місце його перебування не відоме, комунальні послуги не сплачує. Просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі.

Позивач і представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суду додатково пояснила, що відповідач ОСОБА_3 є її колишнім чоловіком. Разом не проживають 9 років. Комунальні послуги відповідач не сплачує, внаслідок чого утворилася велика заборгованість з комунальних послуг. З реєстрації він не знявся. Де він знаходиться їм не відомо.

У сьогоднішнє судове засідання позивач та її представник не зявилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином через засоби масової інформації шляхом опублікування оголошення у газеті «Запорізька правда» (а.с.55). Причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, заперечень проти позову не подав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що проживає по сусідству з позивачами. Знає позивача з 1997р. В квартирі проживає ОСОБА_1 з двома дітьми. Відповідача бачила років 10 тому, це її колишній чоловік.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що є сусідкою позивача. Товаришують з 2008р. Буває часто в їхній квартирі. Там проживає тільки позивач з двома дітьми, відповідача бачила по фотокарткам, в квартирі він ніколи не зявлявся.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є сусідкою. Знає позивача з 2007р. В квартирі проживає лише позивач і два сина. Відповідача ніколи там не бачила.

Суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, розглядає справу за відсутності відповідача в заочному порядку, на підставі наявних у ній даних та доказів.

Вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд встановив таке.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

За позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 (стара назва Єгорова) в м. Бердянську на підставі договору міни від 13.12.2000 року, та договору про визначення часток від 01.04.2017р.(а.с.48-50)

За позивачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 (стара назва Єгорова) в м. Бердянську на підставі договору міни від 13.12.2000 року, та договору про визначення часток від 01.04.2017р.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 подарував свою ? частку квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування частки квартири від 01.04.2017р.(а.с.48-51).

Однак відповідач з місця проживання у цій квартирі не знявся. В квартирі не проживає близько десяти років, витрати на утримання житла не несе.

З довідки місця проживання №45 від 11.07.2017р., виданої головою ОСМД «Серафимовича» ОСОБА_7Н.(а.с.17), довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради від 19.08.17 року ( а.с.24) вбачається, що в квартирі АДРЕСА_4 (стара назва Єгорова) в м. Бердянську зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сімї позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, спільно з власниками квартири відповідач не проживає, спільним побутом з ними не повязаний.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном. За таких підстав позовні вимоги позивачів ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.319, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 15, 57-62, 169, 208, 212-215, 223-226, 294 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_5 ( раніше Єгорова) в м. Бердянськ Запорізької області.

Згідно зі ст.228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або письмової заяви відповідача про перегляд заочного рішення, якщо їх не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_8