Головуючий суду 1 інстанції - Озеров В.О.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 431/3637/16-ц
Провадження № 22ц/782/495/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Луганської В.М.,

суддів - Дронської І.О., Карташова О.Ю.

за участю секретаря: Подрябінкіна Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Хворостянівської сільської ради Старобільського району Луганської області про визнання майна особистою приватною власністю, виселення, зобов'язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністюподружжя,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Хворостянівської сільської ради Старобільського району Луганської області про визнання майна особистою приватною власністю, виселення та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх заявлених вимог зазначив, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1. В будинку крім нього зареєстрована його колишня дружина, відповідач по справі, шлюб з якою розірвано, обровільно відповідач ОСОБА_2 не бажає знятися з реєстрації чим порушує його права володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому будинком. Просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком, зобов'язати Хворостянівську сільську раду Старобільського району зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку, та висилити з його будинку.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_3 уточнив заявлені вимоги, зазначивши, що спірний будинок ним придбано у 2001 році, на той час він з відповідачкою не мешкали разом, у зв'язку з чим у нього виникла потреба на окремого від відповідачки житла. З цією метою він звернувся до своєї матері і вона передала йому для придбання власного окремого житла 1500 доларів США. В подальшому він відновив подружні відносини з відповідачкою та мешкав з нею спільно до 2013 року. Позивач вважає, що буд. АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю. Так як відповідач, на цей час, не є членом його родини, то у неї відсутні підстави для проживання в належному йому будинку. Просив суд визнати домоволодіння АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю, виселити ОСОБА_2 з домоволодіння АДРЕСА_1, зобов'язати Хворостянівську сільську раду Старобільського району Луганської області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку.

Під час розгляду справи у вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вони проживали з ОСОБА_3 в шлюбі в період з 28 вересня 1985 року по 20 серпня 2015 року. В період шлюбу ними 03 серпня 2001 року у власність був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Під час придбання будинку вони його записали на відповідача, зазначає, що вказаний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.ОСОБА_2 просила суд визнати об'єктом спільної сумісної власності придбаний 03 серпня 2001 року житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 41,6 кв.м. інвентаризаційною вартістю 14 587 грн. та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку та надвірних будівель, без виділення його в натурі. Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 30 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. Суд визнав домоволодінняАДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивача за первісним позовом, виселив ОСОБА_2 з домоволодінняАДРЕСА_1. Суд зобов'язав Хворостянівську сільську раду Старобільського району Луганської області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в домоволодінні АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення правового режиму майна подружжя відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_2, яка діє через представника ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить суд рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 травня 2017 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права режиму майна подружжя задовольнити в повному обсязі. Визнати об'єктом спільної сумісної власності придбаний 03 серпня 2001 року житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 41,6 кв.м., визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку та надвірних будівель, без виділення його в натурі. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити за необґрунтованістю. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам закону, висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Суд першої інстанції невірно дійшов висновку про те, що під час придбання ОСОБА_3 спірного будинку вони спільно не мешкали, суд не вірно дійшов висновку про доведеність факту передачі грошових коштів в розмірі 1500 доларів США.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі, зазначивши, що спірний будинок придбано під час шлюбу, на час придбання будинку мешкали разом, будинок придбавався за спільні кошти.

ОСОБА_3 та його представник в судове засідання не з'явились, про місце та час судового засідання повідомлені у визначеному законом порядку.

Заслухавши осіб, які з'явилися до судового засідання, доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення суду не відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи заявлені вимоги ОСОБА_3 про визнання домоволодіння АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_3 за кошти, що належали йому особисто та за відсутності доказів участі ОСОБА_2 в придбанні вказаного будинку.

Колегія суддів вважає що такий висновок суду є помилковим, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на час набуття ОСОБА_3 права власності на житловий будинок) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 ст.60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя, така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, роз'яснено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

За змістом ч.1 та ч.2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 1985 року по 20 серпня 2015 року.

Шлюб було розірвано згідно рішення Старобільського районного суду від 20 серпня 2015 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 серпня 2001 року ОСОБА_3 був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, встановивши, що будинок придбано у період шлюбу, дійшов висновку, що спірний будинок придбано позивачем за первісним позовом за його особисті кошти, та те, що сторони на час придбання будинку разом не мешкали. Суд дійшов такого висновку на підставі показів свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснював, що в сім'ї ОСОБА_3 були сімейні негаразди, і що останній хотів пожити окремо та в нього не було грошей і що гроші йому обіцяла надати його матір і ці обставини свідку відомо лише зі слів ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_6 також пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_3 у 2001 році придбав будинок за гроші, які він позичив у своєї матері, та те, що на той час він не проживав разом зі своєю дружиною і про ці обставини їй відомо зі слів самого ОСОБА_3

Тобто, свідки надали в судовому засіданні покази стосовно придбання спірного будинку та окремого проживання сторін, про обставини, які їм відомо лише зі слів позивача ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції другим відповідачем по справі Хворостянівською сільською радою направлено заяву в якій зазначено, що другий відповідач заявлені вимоги ОСОБА_3 не визнає, та вважає, що будинок придбаний у шлюбі і є сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що в спірному будинку вона з ОСОБА_3 та дітьми проживали з 1998 року.

З наданої довідки, яка видана Хворостянівської сільською радою вбачається, що ОСОБА_2 дійсно проживає в АДРЕСА_2 без реєстрації з 09.01.1998 року, а з 10.08.2004 року по теперішній час з реєстрацією за місцем проживання.

З довідки, яка видана Старобільською центральною поліклінікою вбачається, що ОСОБА_2, яка мешкає в АДРЕСА_1 знаходиться на диспансерному обліку з 05.10.2001 року.

Зазначеними вище довідками спростовуються покази свідків, стосовно того, що сторони на час придбання будинку ОСОБА_3 не проживали разом.

Тобто на час укладання договору купівлі продажу спірного будинку сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали разом у спірному будинку з 1998 року. І ця обставина не спростована ОСОБА_3 належними та допустимими доказами.

Доводи позивача за первісним позовом про те, що грошові кошти у сумі 1 500 доларів США для придбання будинку, надала його мати, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту передачі особисто ОСОБА_3 коштів в сумі 1 500 доларів США.

Покази свідків, які стверджували, що грошові кошти для придбання будинку надавала мати ОСОБА_3 та письмові пояснення ОСОБА_7 не є належними доказами в розумінні ст. 57- 60 ЦПК України.

Колегія суддів судової палати виходить з того, що сторони з вересня 1985 року перебували у шлюбі, договір купівлі - продажу будинку укладено в період шлюбу, будинок придбавався для сім'ї, оскільки сторони до укладання договору купівлі -продажу будинку проживали в ньому і оцінюючи в сукупності всі докази, які надано сторонами, приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом не надано суду належних та допустимих доказів, що спірний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_3

Отже, спірний будинок є сумісною власністю сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_3 про визнання спірного будинку його особистою приватною власністю та задоволення заявлених зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання спірного будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частини спірного будинку.

Відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог ОСОБА_3 про виселення відповідача ОСОБА_2 зі спірного будинку та зняття її з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати на користь ОСОБА_2 у сумі 1 818, 96 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и рі ш и ла:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє через представника ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 травня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених первісних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, виселення відповідача та зобов'язання зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку відмовити.

Заявлені зустрічні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити. Визнати об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку та надвірних будівель, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1 818, 96 грн.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Cудді: