Справа № 478/205/17 Провадження № 2/478/189/2017
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

29.05.2017 року. Казанківський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Іщенко Х.В.,

при секретарі Луговській А.І.,

за участю :

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_3,

третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Казанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Володимирське» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Володимирське» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та просила суд про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення відповідачем вимог діючого законодавства при її звільненні , оскільки звільнення проведено на підставі її заяви про звільнення, в який вона просила звільнити її з займаної посади у зв'язку зі зміною місця проживання з 06.01.2017 року, що була подана ОСОБА_1 у зв'язку з постійним приниженням підлеглих, тому вона змушена була подати цю заяву, однак вона не відповідала її волевиявленню. Також позивач вказувала, що звільнення проведено в.о директором ДП «Володимирське» ОСОБА_3, який не мав повноважень на її звільнення, оскільки 12.07.2016 року ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області обмежило його в правах, в тому числі в частині звільнення працівників.

Представники відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував та суду пояснили, що статтею 26 Закону України «Про приватизацію державного майна та листом №11/772 від 12.07.2016 року виконувача обов'язків директора ДП «Володимирське» ОСОБА_3 не позбавлено прав розірвати трудовий договір з ініціативи працівника на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. 06 січня 2017 року позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення з займаної посади головного бухгалтера ДП «Володимирське». Подана заява зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції за вх. № 1 від 06.01.2017 року, та яка була покладена на стіл виконувача обовязків ДП «Володимирське» ОСОБА_3 на підпис, що підтверджується поясненнями інспектора в кадрів ОСОБА_4 від 10.01.2017 року. 06 січня 2017 року начальником господарського відділу ОСОБА_6 при участі головного бухгалтера ОСОБА_1 знято зі всіх об'єктів охорони контрольні замки, під час вчинення своїх протиправних дій будь-які пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_1 начальнику охорони не повідомили, що підтверджується доповідною від 06.01.2017 рок, яка була отримана виконувачем обов'язків директора ДП «Володимирське» 10.01.2017 року. 9 січня 2017 в вихідний день ОСОБА_6 та ОСОБА_1 вручили за домашньою адресою інспектору відділу кадрів ОСОБА_4 заяви про звільнення. Як заяви про звільнення ОСОБА_1 і ОСОБА_6 опинилися у заявників інспектору невідомо, що підтверджується її поясненнями від 10.01.2017 року.10 січня 2017 року інспектором відділу кадрів було вдруге зареєстровано заява позивача від 06.01.2017 року, за вх. № 10 від 10.01.2017 року та надано виконувачу обов'язків директора ДП «Володимирське» ОСОБА_3 Наказом №7/1 -К від 10.01.2017 року інспектору відділу кадрів оголошено попередження за невжиття належних заходів щодо збереження кадрової документації . Відповідно до змісту поданої заяви від 06.01.2017 року ОСОБА_1 просить звільнити її з займаної посади у зв'язку зі зміною місця проживання з 06.01.2017 року. Виконувачем обов'язків директора ДП «Володимирське» 10.01.2017 розглянуто подану про звільнення заяву ОСОБА_1 та за результатами розгляду винесено і наказ № 6-К від 10.01.2017 року «Про звільнення». Відповідно до п. 1 Наказу №6-к від 10.01.2017 року звільнено з займаної посади головного бухгалтера ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 10.01.2017 року. Позивач була відсутня на робочому місці 10.01.2017 року з 08 год. 00 хв. до 17 00 хв., про що ДП «Володимирське» складено акт «Про порушення трудової дисципліни . Тобто, вищезазначеним актом підтверджено умисне бажання та наміри Позивача добровільно звільнитися з посади в ДП «Володимирське». Законодавством не передбачено обов 'язку власника або уповноваженої особи вимагати від працівника підтверджуючих документів або інших доказів зміни місця проживання працівника. У разі досягнення згоди особу може бути звільнено у визначений працівником строк на підставі cm. 38 КЗпП України, ця позиція висловлена ухвалою Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2012 року по справі №6-34323св12.Тобто, твердження Позивача про обов'язковість відпрацюванню двотижневого терміну є хибним та незаконним. Протягом 10.01.2017 року і 11.01.2017 року в телефонному режимі інспектором відділу кадрів ДП «Володимирське» ОСОБА_4 повідомлено ОСОБА_1 про звільнення звільнення відповідно до поданої заяви від 06.01.2017 року та з проханням, щоб 10.01.2017, 11.01.2017 року Позивач з'явилася на ДП «Володимирське» для отримання трудової книжки, про що складено акт ДП «Володимирське» від 10.01.2017 року і 11.01.2017 року. 10.01.2017 року ДП «Володимирське» складено акт «Про порушення трудової дисципліни», оскільки. Позивач була відсутня на робочому місці 10.01.2017 року з 08 години до 17 годин 00 хвилин. Оскільки, Позивачем ігноровано будь-які повідомлення ДП «Володимирське» про отримання трудової книжки, ДП «Володимирське» було направлено трудову книжку заказним листом зі зворотнім повідомленням про вручення на адресу позивача, яка була отримана особисто позивачем 18.01.2017 року, що не заперечується сторонами.. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провалиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки, Позивач протягом 10.01.2017 року по 25.01.2017 року не зверталася до відповідача з вимогою або проханням про проведення розрахунку. Відповідачем за власною ініціативою 25.01.2017 року проведено повний розрахунок з Позивачем у розмірі 9973,59 грн., що підтверджується відомістю на виплату грошей №1/25/01/2017 року. Також подана заяви про звільнення з займаної посади у зв'язку зі зміною місця проживання подана ОСОБА_1 особисто відповідала її волевиявленню, а також не надала суду доказів, що її хтось принижував і не примушував під тиском або погрозами написати цю заяву.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 підтримала пояснення представників відповідача і проти задоволення позову заперечувала, оскільки подана заява про звільнення з займаної посади у зв'язку зі зміною місця проживання подана ОСОБА_1 особисто, відповідала її волевиявленню, її ніхто не принижував і не примушував під тиском або погрозами писати цю заяву.

Представник третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлялися судом належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника в який зазначили, що оскільки позивач не перебувала з ними в трудових відносинах, пояснень по даному позову надати не можуть.

Свідок ОСОБА_7, який працює начальником охорони в ДП «Володимирське» в судовому засідання пояснив , що 10.01.2017 року ОСОБА_1 на роботу не вийшла. Несприятливі умови для праці їй ніхто не створював. Також виконувач обов'язків директора ДП «Володимирське» ОСОБА_3 їй не створював несприятливі умови для праці і не принижував і не погрожував їй.

Свідок ОСОБА_8, яка працює віноградарем в ДП «Володимирське» в судовому засіданні пояснила , що ОСОБА_1 ініціювала збори щодо обрання її на посаду директора, поки іде конкурс. Скандали на заводі постійно ініціювала ОСОБА_1 Позивача ніхто не змушував писати заяву про звільнення, несприятливі умови для праці їй ніхто не створював.

Вивчивши доводи позову, вислухавши учасників процесу та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 по справах про звільнення за 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те. що власник або уповноважений орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Позивачем ОСОБА_1 06 січня 2017 року було подано заяву про звільнення з займаної у зв'язку зі зміною місця проживання з 06.01.2017 року, яку зареєстровано за вх. № 1 від 06.01.2017 року вх. № 10 від 10.01.2017 року.

Наказом №7/1 -К від 10.01.2017 року інспектору відділу кадрів ОСОБА_4 оголошено попередження за невжиття належних заходів щодо збереження кадрової документації.

Наказом № 6-К від 10.01.2017 року «Про звільнення» п.1 звільнено з займаної посади головного бухгалтера ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 10.01.2017 року.

Позивач була відсутня на робочому місці 10.01.2017 року з 08 год. 00 хв. до 17 00 хв., про що ДП «Володимирське» складено акт «Про порушення трудової дисципліни .

Статтею 26 Закону України «Про приватизацію державного майна та листом №11/772 від 12.07.2016 року виконувача обов'язків директора «Володимирське» ОСОБА_3 не позбавлено прав розірвати трудовий договір з ініціативи працівника на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Оскільки, Позивачем ігноровано будь-які повідомлення ДП «Володимирське» про отримання трудової книжки, ДП «Володимирське» було направлено трудову книжку заказним листом зі зворотнім повідомленням про вручення на адресу позивача, яка була отримана особисто позивачем 18.01.2017 року.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провалиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки, Позивач протягом 10.01.2017 року по 25.01.2017 року не зверталася до відповідача з вимогою або проханням про проведення розрахунку. Відповідачем за власною ініціативою 25.01.2017 року проведено повний розрахунок з Позивачем у розмірі 9973,59 грн., що підтверджується відомістю на виплату грошей №1/25/01/2017 року.

У відповідності до вимог ч.1,6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Факт укладення безстрокового трудового договору між позивачем та відповідачем не оспорювався сторонами, а тому не підлягає доказуванню у відповідності до вимог ст.61 ЦПК України.

Статтею 36 КЗпП України передбачено ряд підстав для припинення трудового договору.

Згідно з ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів з подальшими змінами, роз'яснення, що під час розгляду справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, на яких підставах проведене звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність закону.За п. 12 вказаної Постанови, по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Отже, працівник не може бути звільнений за вказаною підставою, якщо одна зі сторін дала згоду на припинення трудового договору під впливом іншої сторони. У такому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП України , та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провалиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми будуть бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Доводи позивача про невідповідність змісту поданої нею заяви про звільнення її волевиявленню, оскільки заява нею подана у зв'язку з постійним приниженням підлеглих, тому вона змушена була подати цю заяву і вона не відповідала її волевиявленню суд не приймає до уваги, оскільки жодного належного доказу на підтвердження цих обставини позивачем суду не надано. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, заява про відкликання даної заяви про звільнення позивачем не подавалась. Також в судовому засіданні було встановлено, що оскільки, позивач протягом 10.01.2017 року по 25.01.2017 року не зверталася до відповідача з вимогою або проханням про проведення розрахунку, відповідачем за власною ініціативою 25.01.2017 року проведено повний розрахунок з Позивачем у розмірі 9973,59 грн., що підтверджується відомістю на виплату грошей №1/25/01/2017 року, тому позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу суд вважає безпідставними, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, звільнення позивача за поданою нею заявою про звільнення з займаної у зв'язку зі зміною місця проживання нею не відкликалась і 10.01.2017 року вона не вийшла на роботу, про що 10.01.2017 року ДП «Володимирське» складено акт «Про порушення трудової дисципліни», оскільки позивач була відсутня на робочому місці 10.01.2017 року з 08 години до 17 годин 00 хвилин. Заява про звільнення з займаної посади у зв'язку зі зміною місця проживання подана ОСОБА_1 особисто відповідала її волевиявленню, а також в судовому засіданні не було встановлено і позивачем не надано суду доказів, що її хтось принижував і примушував під тиском або погрозами написати цю заяву.

Таким чином, здійснюючи захист порушених прав позивача, суд вважає незаконним наказ № 6-К від 10.01.2017 року «Про звільнення» , яким звільнено з займаної посади головного бухгалтера ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 10.01.2017 року , оскільки прийнято з порушенням порядку, встановленого законом, а тому вважає правильним задовольнити позовні вимоги в частині скасування даного наказу.

З огляду на викладене вище, підстав для задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі суд не вбачає.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Керуючись ст. ст. 88, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Володимирське» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Скасувати наказ в.о. директора ДП Володимирське ОСОБА_3 №6-К від 10.01.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Державного підприємства «Володимирське» на підставі ст.38 КЗпП України .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Володимирське» на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Казанківський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: