Номер провадження: 22-ц/785/5180/17
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:
головуючого - Драгомерецького М.М.,

суддів: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,
за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ПАТ «Укртелеком» - Гретченко Л.Л., представників третьої особи в/ч НОМЕР_1 Корнійчук Т.О. та ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі його Кіровоградської філії, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Військова частина НОМЕР_1 , про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:
14 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Укртелеком» в особі його Кіровоградської філії, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: в/ч НОМЕР_1 , про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно з наказом Кіровоградського ОМВК № 46 від 09.04.2015 року він був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, й наказом командира в/ч НОМЕР_2 №81 від 28.04.2016 року був звільнений в запас та повернувся на попереднє місце роботи до Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком», але, з метою захисту суверенітету і територіальної цілісності України, ним було прийнято рішення вступити на військову службу за контрактом на особливий період, й відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 №99 від 31.05.2016 року його зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_3 на посаду старшого лінійного наглядача центру телекомунікацій, та витяг з цього наказу командира в/ч НОМЕР_1 разом з копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 31.05.2016 року були надані ним до відділу управління персоналом Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком».
З огляду на наведене, позивач вважає, що наказ відповідача №445/к від 19.09.2016 року про його звільнення підлягає скасуванню як незаконний, оскільки виданий всупереч ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовийобов`язок і військову службу» і ч. 3 ст. 119 КЗпП України, та порушує надані йому законодавством України гарантії щодо збереження за ним в особливий період місця роботи і середнього заробітку, чим йому завдано моральної шкоди, яка полягає у його душевних стражданнях, пов`язаних з порушенням його конституційних прав на працю, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник в/ч НОМЕР_1 Кривошея К.Ю. підтримали позов, а представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом Кіровоградської філії ВАТ «Укртелеком» (ПАТ «Укртелеком») №61/к від 28.02.2006 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий з 01.03.2006 року на роботу на посаду начальника відділу продажу послуг бізнес-споживачам Кіровоградської філії ВАТ «Укртелеком» по переводу з територіального відділення №8 Центру технічної експлуатації міжміського та міжнародного телефонного зв`язку №2 філії «Утел» ВАТ «Укртелеком».

Наказом Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком» №893/к від 30.10.2014 року позивача ОСОБА_1 було переведено на посаду керівника групи продажів та обслуговування корпоративних клієнтів відділ продажів бізнес-сегменту з 30.10.2014 року.

Наказом Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком» від 09.04.2015 року №226/к позивача ОСОБА_1 було направлено на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з 09.04.2015 року, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку та звільненням його на цей період від виконання трудових обов`язків.

На підставі заяви позивача ОСОБА_1 та повідомлення Кіровоградського МВК №1/78 від 05.05.2016 року про демобілізацію в запас ОСОБА_1 з 28.04.2016 року згідно Указу Президента України №115/2016 від 25.03.2016 року, Кіровоградською філією ПАТ «Укртелеком» було видано наказ №197/к від 04.05.2016 року, згідно з яким ОСОБА_1 приступив до виконання своїх посадових обов`язків за посадою з 04.05.2016 року.

Однак 31.05.2016 року, тобто в період перебування у відпустці за основним місцем роботи, ОСОБА_1 вступив на військову службу за контрактом.

Наказом Кіровоградської філії ПАТ «Укртелеком» №445/к від 19.09.2016 року позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом працівника на військову службу, а 17.11.2016 року позивач отримав витяг з цього наказану про його звільнення та трудову книжку із записом про звільнення.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, чинним на час укладення контракту про проходження військової служби у Збройних силах України, передбачено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Статтями 1, 2, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» передбачено, що військовий обов`язок охоплює, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби.

Проходження військової служби є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Іноземців та осіб без громадянства, пов`язаний із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України.

Визначення «особливого періоду», «воєнного стану» містяться в статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, у якій передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Особливий період в Україні діяв: - з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; - з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; - з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; - з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент укладення ОСОБА_1 з Міністерством оборони України контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу, а саме 31.05.2016 року, особливий період не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 уклав контракт на військову службу у Збройних силах України 31.05.2016 року, тобто поза межами періодів мобілізації, особливий стан на той момент не запроваджено, як і не оголошено воєнний стан а тому відсутні підстави поширювати на нього дію гарантій, обумовлених ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими, а звільнення правомірним, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з роботи 19.09.2016 року, а мобілізація діяла до - 22.08.2015 року, тому укладення військового контракту з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.

За таких обставин, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам та постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік