РІШЕННЯ

іменем України

09 жовтня 2017 рокуСправа №451/1172/17
Провадження № 2/451/531/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О. В.

за участі: секретаря судового засідання Кормилюк Т. С.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 - представника позивача ОСОБА_2 до Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась через свого представника ОСОБА_1 до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування вимог представник позивача зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дмитрів Радехівського району Львівської області померла мати його довірителя ОСОБА_3. Як стверджує представник позивача, після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (будинковолодіння) АДРЕСА_1.

Також представник позивача зазначає, що дане будинковолодіння належало колгоспному двору, головою якого була спадкодавець на праві особистої власності.

Право власності на дане будинковолодіння належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 25 квітня 1989 року. Як зазначає представник позивача, на даний час вулиця Комсомольська, що вказана в свідоцтві на право особистої власності відповідним рішенням органу місцевого самоврядування за місцезнаходження вищезазначеного будинковолодіння була перейменована на вулицю Шевченка. Представник позивача також стверджує, що на випадок своєї смерті ОСОБА_3 зробила розпорядження у вигляді заповіту, посвідченого секретарем Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за №62. Згідно змісту даного заповіту, окрім іншого, ОСОБА_3 заповіла позивачу ОСОБА_2, належне на праві приватної власності все її майно. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний недійсним, як односторонній правочин за рішенням суду, яке набрало законної сили. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту.

Як вказує представник позивача, позивач доводився спадкодавцю рідною дочкою.

За твердженням представника позивача, нотаріус відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом по причині відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, що відкрилася після смерті матері позивача. За таких обставин позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з допоміжними будівлями і спорудами (будинковолодіння) за адресою АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав та надав суджу пояснення аналогічні, зазначеним у заяві (а.с.2-7). Позов просить задоволити.

Представник відповідача, скерувавши до суду заяву із визнанням вимог, клопотав про розгляді справи за його відсутності (а.с.32).

Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дмитрів Радехівського району Львівської області померла ОСОБА_3 (а.с.8).

Також судом констатовано, що позивач - ОСОБА_2, доводилась спадкодавцю, ОСОБА_3, рідною дочкою (а.с.14-15).

З огляду на те, що спадщина після смерті спадкодавця відкрилась після 01 січня 2004 року, то, на думку суду, спірні правовідносини регулюються чинним на той час Цивільним кодексом України.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Також судом встановлено, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті спадкодавця входило право власності на садибний (індивідуальний) будинок з надвірними будівлями і спорудами (будинковолодіння) АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідно до ч.1. ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1 та 2 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

В силу приписів ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Частиною 1 ст.1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Судом встановлено, що спадкодавець за свого життя зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту, посвідченого секретарем Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області Кулинич О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №62 (а.с.10), відповідно до якого, усі належні їй майнові та немайнові права, заповіла ОСОБА_2 (позивачу).

Отже за наявності заповіту спадкодавця суд приходить до висновку, що спадкування позивачем спадщини відбувається саме за заповітом.

Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів визнання такого заповіту недійсним в судовому порядку чи подальшого скасування такого заповіту заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Зміст заповіту також не дає підстав суду вважати, що позивач, як спадкоємець за заповітом, був позбавлений спадкодавцем, як заповідачем, спадщини.

У відповідності до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Судом встановлено, що позивач протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався. Проте позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину своєчасно та належним чином шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується даними довідки Дмитрівської сільської ради №542 від 04.07.2017 року (а.с.11).

Як було зазначено судом вище, будинковолодінняАДРЕСА_1 належало колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_3 (а.с.9).

Відповідно до ст.112 Цивільного кодексу Української РСР (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

В силу вимог ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Згідно ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун.

У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу.

В силу вимог ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.п.«г» своєї постанови №20, за правилами ст.563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Судом встановлено, що станом на 01 липня 1990 року за адресою спірного нерухомого майна були зареєстровані наступні особи: позивач, ОСОБА_2, чоловік спадкодавця ОСОБА_5, а також чоловік та діти позивача (а.с.11).

Як встановлено судом ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, хоча і був зареєстрований за адресою спірного нерухомого майна, але не проживав (а.с.12,37).

Отже на підставі наявних в даній справі доказів судом встановлено, що чоловік спадкодавця ОСОБА_5, не був членом колгоспного двору, оскільки до 15 квітня 1991 року у спірному житловому будинку не проживав.

Таким чином, із врахуванням наведеного вище та тверджень позивача, судом констатовано, що станом на 15 квітня 1991 року у спірному будинку (колгоспному дворі) проживала лише голова такого колгоспного двору ОСОБА_3, яка і набула одноосібно право на такий будинок (будинковолодіння) на праві особистої власності.

Судом встановлено, що відповідач визнав повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду у письмовій формі відповідної заяви (а.с.32).

Положеннями ст.174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у статей 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідач та представник відповідача, який підписав заяву про визнання позову не обмежений у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії. Судом також встановлено, що визнання відповідачами позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду.

Проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про доведеність належними та допустимими доказами стороною позивача обставин, на які така посилається в якості підстави своїх позовних вимог, а відтак позов є підставним та підлягає до задоволення повністю.

У розумінні вимог ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,174,209-212,215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (будинковолодіння) АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути зі Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області (с.Дмитрів Радехівського району Львівської області) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_1 2611 гривень 08 копійок понесених нею судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.