Провадження номер 2/741/393/17
Єдиний унікальний номер 741/796/17
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

20 жовтня 2017 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Дикого В.М.,

з участю секретаря с/з Герасимчук Н.Ю.,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 подав до Носівського районного суду Чернігівської області позовну заяву до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ») про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30 грудня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» укладено договір №2382 фінансового лізингу, за яким позивач є лізингоодержувачем, а відповідач - лізингодавцем. Предметом цього договору є транспортний засіб FOTON FT 504, який позивач мав намір придбати для власних потреб. 30.12.2016 р. позивачем на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» сплачено 38600 грн. з призначенням платежу «Комісія за організацію ДФЛ №2382 від 30 грудня 2016 року». Розуміючи, що вказаний договір не відповідає чинному законодавству, позивач направив на адресу відповідача заяву про розірвання договору фінансового лізингу та повернення йому коштів у сумі 38600 грн. Відповідач направив на адресу позивача лист, згідно з яким вищевказаний договір уважається розірваним з 31.01.2017 р. Однак сплачені позивачем за договором кошти в сумі 38600 грн. повернуті останньому так і не були. Транспортний засіб за договором позивачеві також поставлений не був. Позивач уважає, що вищевказаний договір підлягає визнанню в судовому порядку недійсним, адже його було укладено з численними порушеннями чинного законодавства.

Спірний договір, усупереч положенням ст. 799 ЦК України, не було посвідчено в нотаріальному порядку, тому в силу положень ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним. Спірний договір та Додаток №2 до нього, порушуючи ст. ст. 3, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», не містять визначених законодавством індивідуальних ознак, застосованих до транспортного засобу, який виступає предметом лізингу.

Визначена договором фінансового лізингу складова частина першого платежу «комісія за організацію Угоди» в розмірі 38600 грн., як витрати, понесені позивачем та пов'язані з укладанням та обслуговуванням договору, виходить за межі переліку платежів, передбачених законом, оскільки статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено лише платежі, безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Комісія за організацію Угоди не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, адже дії лізингодавця полягали лише в заповненні типової форми договору.

Зі змісту спірного договору вбачається, що його невід'ємною частиною є підписаний сторонами додаток №3 до договору, адже саме цей додаток містить суттєві фінансові умови договору, зокрема, щодо розміру, графіку сплати лізингового платежу. Однак, додатку №3 додано та підписано не було.

Крім того, умови спірного договору є несправедливими унаслідок істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Права споживача є порушеними, тому що порушено принцип рівності сторін договору, учасником якого є позивач. Так, положення розділу 12 договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати комісію за організацію Угоди та 40% суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Ці положення обмежують принципи свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, передбачені п. п. 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору. Крім того, у спірному договорі виключені та обмежені права позивача як споживача стосовно відповідача у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки відповідача, які передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача не виконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі з належною комплектацією, у справному стані. Одночасно договором значно розширені права відповідача. Такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін договору. Про дисбаланс інтересів свідчить і те, що, усупереч вимогам закону, позивач позбавлений можливості визначитися з усіма можливими необхідними витратами на придбання предмету лізингу, адже відповідно до розділу 11 договору позивач набуває право на його придбання у власність (викуп) не раніше сплати всіх платежів у повному обсязі, передбачених договором, та витрат, які зазнав чи міг зазнати відповідач у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Те, що відповідачу надається право вимагати сплати і тих витрат, яких він не зазнав, але міг зазнати, також свідчить про несправедливість умов договору, оскільки надає відповідачу право в односторонньому порядку вирішувати питання про розмір цих витрат без права позивача відмовитися від оплати витрат, розмір і перелік яких не обумовлений договором. У спірному договорі також не передбачено обов'язок відповідача надати позивачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, не встановлено та повністю виключена відповідальність відповідача за передачу предмета лізингу неналежності комплектності, справності. Договором передбачено право відповідача змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не надається позивачу. У договорі передбачена сплата позивачем штрафу, пені та збитків, при цьому адекватного захисту позивача від неналежного виконання договірних зобов'язань відповідачем умовами договору не передбачено. Отже, умови договору порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, вони завдають шкоди споживачеві, а тому спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також позивач вказує, що ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» не має ліцензії на здійснення фінансових операцій, а, отже, договір фінансового лізингу є недійсним з підстав, визначених ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Тому позивач просить судовим рішення визнати договір фінансового лізингу №2382 від 30 грудня 2016 року недійсним, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його користь комісію за організацію Угоди в сумі 38600 грн., стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його користь витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. та суму сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення та дав пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» у судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки до суду не повідомив, не просив про відкладення розгляду справи, про розгляд справи у його відсутність.

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Беручи до уваги ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши представлені докази, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.

30 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено договір фінансового лізингу №2382, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб FOTON FT 504, об'єм/тип двигуна 50 к. с., тип КПП: мех., привід 4х4 - у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на термін та умовах, передбачених цим договором (а. с. 19-28).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладеним у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізиногоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до розділу договору «Визначення термінів» предмет лізингу - транспортний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка, комерційна, будівельна техніка та ін.), який підлягає обов'язковій реєстрації в органах, які зобов'язані проводити таку реєстрацію, та визначений в п. 1.1 договору фінансового лізингу та у специфікації, яка міститься у додатку №2 до договору.

У додатку №2 до договору міститься така специфікація предмета лізингу: марка - «FOTON», модель - «FT 504», комплектація/модифікація відсутні, об'єм/тип двигуна - «50 к. с.», кількість - «1», ціна в доларах - «14087,59 дол. США» (а. с. 28).

Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальним ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Законодавством України, зокрема Постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388, передбачено ряд індивідуальних ознак, які притаманні транспортним засобам, зокрема: реєстраційний номер ТЗ, колір, марка, модель, рік випуску, ідентифікаційні номери складових частин.

У порушення вимог 3, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» спірний договір та додаток №2 до нього не містять визначених законодавством індивідуальних ознак, застосованих до транспортного засобу, що виступає предметом лізингу.

Відповідно до додатку №1 до договору фінансового лізингу №2382 від 30.12.2016 вартість предмета лізингу становить 14087,59 дол. США, авансовий платіж 7043,80 дол. США (50% вартості предмета лізингу); щомісячний авансовий платіж - 686,98 дол. США; комісія за організацію Угоди (10%) - 1408,76 дол. США, комісія за передачу ПЛ (3%) - 422,63 дол. США (а. с. 27). Відповідно до п. 8.1. ст. 8 Договору визначено, що всі платежі підлягають сплаті в українських гривнях. Вартість предмета лізингу на дату підписання договору становить 386000,00 грн. (а. с. 27).

На виконання умов договору позивачем 30 грудня 2016 року на рахунок відповідача було сплачено кошти в сумі 38600 грн., призначення платежу: «Комісія за організацію по ДФЛ №2382 від 30 грудня 2016 року» (а. с. 29).

Відповідно до умов договору комісія за організацію Угоди - першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію та ведення договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням та обслуговуванням договору. Розмір комісії відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Відповідно до додатку №1 до договору розмір комісії за організацію Угоди становить 10% від вартості предмета лізингу, що становить 1408,76 дол. США.

Положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У відповідності до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з наведеного, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить ознаки договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

У положеннях ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» прописано самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживачів.

Зокрема, у ч. 2 ст. 18 зазначеного закону дано визначення поняттю «несправедливі умови договору». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про:

- виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

- установлення обов'язкові для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

- визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

У судовому засіданні встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.3, 3.1.1, 3.1.2, 3.3.1 договору).

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 14087,59 дол. США згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату укладання вказаного договору. Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу на дату укладання договору становив 386000,00 гривень з ПДВ (пункт 8.2 договору).

Крім того, сторони узгодили, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3 договору).

Відповідно до п. 8.5 договору всі планові платежі, які визначаються у додатку №1 та додатку №3 до договору, сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

На підставі аналізу змісту договору встановлено, що положення розділу 12 договору усувають відповідальність відповідача за порушення зобов'язань за договором, передбачають покладання на позивача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають право відповідачу не повертати комісію за організацію Угоди та 40% суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Зі змісту спірного договору випливає, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від суми авансових платежів та всю суму сплаченої комісії за організацію угоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст. 691, 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу, оскільки ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно з вимогами статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до п. 2.1 договору він вступає в силу з моменту його підписання. А додатки до договору є невід'ємною його частиною (п. 16.12 договору).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Розділ договору «Додатки до даного договору» містить, крім додатків №1 та №2, також додаток №3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів», на який неодноразово робиться посилання у змісті договору та який має містити суттєві фінансові умови договору. Однак, такий додаток №3 до договору не додано. Відсутність додатку №3 є свідченням того, що сторони під час підписання договору остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили розміру та графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору. У зв'язку з відсутністю такого додатку на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Відповідно до розділу 11 договору позивач набуває право на придбання у власність (викуп) предмета лізингу не раніше сплати всіх платежів, передбачених п. п.11.1, 11.2, 11.3 договору, у повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу.

Вимога п. 11.3 договору ставить позивача перед обов'язком можливої сплати і тих витрат, розмір яких не визначений у договорі, з огляду на те, що відповідачу надається право вимагати сплати і тих витрат, яких він не зазнав, але міг зазнати. Така умова свідчить про несправедливість як умову визнання наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, адже надає відповідачу право в односторонньому порядку вирішувати питання про розмір цих витрат без права позивача відмовитися від оплати витрат, розмір і перелік яких не обумовлений договором.

Положеннями ст. 808 ЦК України передбачено, що, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Пунктом 1.5 спірного договору встановлено, що лізингодавець відповідає перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо якісного предмета лізингу.

Зважаючи на те, що за умовами договору вибір продавця предмета лізингу здійснює ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», при тому, що безпосередньо в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, п. 1.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині комплектності, справності предмета лізингу тощо, суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Положеннями ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї норми закону комісія за організацію Угоди не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та не підпадає під визначення лізингового платежу, наведене у ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Окрім того, відповідач не обґрунтував співмірності розміру такої комісії (10 % вартості предмета лізингу) витратам, понесеним ним за укладання та обслуговування договору, які фактично полягали лише у виготовленні типової форми договору.

Таким чином, дослідивши умови спірного договору фінансового лізингу, суд робить висновок про те, що зазначений договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Ураховуючи встановлені обставини, договір фінансового лізингу укладений 30 грудня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_2 є недійсним відповідно до положень ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 203, 215 ЦК України.

Подібне застосування наведених вище норм права викладено у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16, яка за правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім зазначеного, з матеріалів справи встановлено, що спірний договір фінансового лізингу, усупереч положенням ст. 799 ЦК України, не було нотаріально посвідчено, а відтак в силу положень ч. 1 ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним. Правова позиція Верховного Суду України з питання застосування наведених норм матеріального права висловлена у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У ході судового розгляду встановлено, що ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» не входить до складу юридичних осіб, які мають ліцензію на здійснення фінансових операцій (інформація, розміщена на веб-портал Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг). Це свідчить про відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності відповідача для укладання договору фінансового лізингу, який відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відноситься до фінансових послуг, що потребують обов'язкового ліцензування.

Ураховуючи встановлені обставини, договір фінансового лізингу укладений 30 грудня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_2 є недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Виходячи з положень наведеної правової норми, за недійсним правочином на користь позивача з відповідача підлягають стягненню грошові кошти, сплачені ним за спірним договором, у сумі 36800 грн.

Також варто зазначити, що лист відповідача №792 від 14 лютого 2017 року на заяву позивача від 31 січня 2017 року про розірвання договору лізингу на підставі заяви позивача, не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки в силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, обравши відповідний спосіб захисту цивільних прав або інтересів. Зважаючи на те, що за обставинами справи на час вчинення спірного правочину відповідачем було порушено майнові права позивача, позивачем правомірно було поставлено питання про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Ураховуючи, що позивач на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, суд робить висновок, що з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави за ставками судового збору, установленими Законом України «Про судовий збір», а саме: 640 грн. за задоволення позовної вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним; 640 грн. за задоволення позовної вимоги про стягнення сплаченої ОСОБА_2 комісії за організацію угоди в сумі 38600,00 грн., а всього 1280 грн. судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Одночасно з позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, при поданні якої сплатив 325 грн. судового збору, що підтверджується оригіналом відповідної квитанції (а. с. 46).

Також у матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, у розмірі 2000 грн. (а. с. 41-45).

А, отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 325 грн. сплаченого судового збору та 2000 грн. у рахунок компенсації витрат на правову допомогу

На підставі викладеного, керуючись ст. 88, ст. ст. 208-209, 212-215, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд

РІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір №2382 фінансового лізингу, укладений 30 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», , юридична адреса: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17 оф. 107, на користь ОСОБА_2 комісію за організацію Угоди в сумі 38600,00 (тридцять вісім тисяч шістсот) гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», , юридична адреса: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17 оф. 107, на користь ОСОБА_2 2000 (дві тисячі) гривень у рахунок компенсації витрат на правову допомогу.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», , юридична адреса: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17 оф. 107, на користь ОСОБА_2 325 (триста двадцять п'ять) гривень сплаченого судового збору.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», , юридична адреса: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17 оф. 107, на користь держави 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Дикий