АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3231/17 Головуючий 1 інст. Труханович В.В.
Справа № 639/204/17-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2017 року ОСОБА_4 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3, у якому просила стягнути з останнього суму боргу за договором позики у розмірі у розмірі 65 000 грн., що є еквівалентом 2 500 доларів США, а також просила відшкодувати судові витрати у розмірі 640 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 22.09.2014 року нею було передано у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США на строк до 31.09.2014 року, що на день подачі позову до суду складає 65 000 грн. Вказані обставини підтверджуються наявною у позивача оригіналом розписки.

У порушення вимог договору, відповідач свого обовязку щодо повернення грошових коштів в обумовлений строк, не виконав, на неодноразові звернення позивача повернути борг у добровільному порядку не реагував. У зв'язку з чим, позивач вважає, що сума позики підлягає стягненню у судовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 65 000 грн., а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 640 грн. та 10 грн. - на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказував, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права; обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, не доведені; висновки суду не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_3 вказує на те, що судом першої інстанції проігноровані взагалі його заперечення проти позову. Суд не звернув уваги, що договір позики між ним та позивачем не укладався. В розписці, яка є підставою для звернення позивача до суду про стягнення грошових коштів, зазначено, що він зобовязується повернути грошові кошти в сумі 2500 доларів США до 31.12.2014 року, факт отримання цих грошових коштів не зазначено. Грошові кошти позивач йому не передавала, він їх не отримував, а тому вважає, що договір позики є неукладеним. Зазначає також, що його дружина, ОСОБА_5, згоду на виплату грошових коштів позивачу в сумі 2500 доларів не давала, у розписці відсутній її підпис, який міг би свідчити про її згоду та обізнаність щодо вказаного договору.

Також, вказує на те, що суд незаконно позбавив його права на доказування, відхиливши клопотання про допит колишньої дружини ОСОБА_5 у якості свідка. Крім того зазначає, що предметом договору позики у позові є іноземна валюта. При цьому не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара США, Австралії, Канади, тощо, а це впливає на визначення розміру боргу та суми стягнення. Тому вважає розписку від 22.09.2014 року недійсною. ОСОБА_4 подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, безпідставність доводів і вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, з таких підстав.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 530, 610,611, 625, 631, 1046, 1047, 1049 ЦК України, та дійшов висновку, що оскільки відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти в строк передбачений у розписці, не повернув, зобовязання за договором позики не виконав, а тому з нього підлягає стягненню сума боргу у розмірі 65 000 грн., яку, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, визначила позивач, незважаючи на те, що за курсом НБУ, станом на час розгляду справи, сума еквівалентна 2500 доларів США складає 67 800 грн.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками, виходячи з такого.

Згідно ч.1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору.

Статтею 637 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено та підтверджується належними доказами, що 22.09.2014 року позивачем була надана грошова позика відповідачу в розмірі 2500 доларів США. Факт надання позики підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 22.09.2014 року, оригінал якої досліджено у судовому засіданні. Згідно умов, визначених сторонами, ОСОБА_3 зобовязався повернути позику ОСОБА_4 у строк до 31.12.2014 року.

Зміст даної розписки (договору) свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо усіх істотних умов договору.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. (Так правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).

При цьому слід враховувати також і правові висновки, висловлені у Постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, які згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, та з яких вбачається наступне.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містить умови отримання коштів позичальником в борг із зобов'язанням їх повернення.

Крім того, не зазначення в договорі якої саме іноземної держави валюта бралася у борг, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення боргу.

Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні усіх наявних у справі доказів, тобто як наданих позивачем, так і наданих відповідачем на їх заперечення.

Тобто, доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем коштів, та посилання на те, що в розписці не зазначено, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, в силу ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не доведені, є безпідставними та висновків суду не спростовують.

Також, є безпідставними і доводи ОСОБА_3, що крім іншого, також необхідно врахувати, той факт, що його дружина ОСОБА_5, не давала згоду на виплату грошових коштів, які на його думку, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, у розписці відсутній її підпис, який міг би свідчити про її згоду та обізнаність щодо вказаного договору, а відтак, цей правочин, на думку відповідача, взагалі не можна вважати дійсним.

Відповідно до правил, передбачених ст. ст. 202, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судовим розглядом встановлено, що договір укладений між сторонами є дійсним. Недійсність цього правочину прямо законом не встановлена та судом не визнана.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором позики обов'язок повернути позику покладено на позичальника (ст.1049 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Так, борги, що виникли під час шлюбу, можуть розглядатися як частина спільного сумісного майна лише у тих випадках, коли сторонами зобов'язання виступили обидва з подружжя, тобто коли вони обидва уклали договір або договір було укладено хоча б і одним з подружжя, але майно, набуте на його підставі, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65, ч. 2 ст. 73 СК).

ОСОБА_5 не є стороною за вказаним договором позики, доказів того, що грошові кошти набуті на його підставі, фактично використані в інтересах сімї, суду не надано, а тому прав та обовязків у цих відносинах остання не має.

Відповідач лише висловлював свою думку з приводу ймовірної недійсності цього договору, а також з приводу того, що цей правочин укладався в інтересах сімї та набуте на його підставі майно (грошові кошти) є спільною сумісною власністю подружжя, однак з такими вимогами до суду не звертався, обставини, на які посилався у запереченнях проти позову, не довів.

Крім того, доводи відповідача стосовно того, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив йому у задоволені клопотання про допит у якості свідка ОСОБА_5 суттєвого значення не мають, оскільки, у даному випадку, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, судове рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, в силу вимог ст. 212 ЦПК України, дослідивши докази та надавши їм належну оцінку, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що позов підлягає задоволенню.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача є необґрунтованими, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_2