Ухвала

іменем україни

14 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Манеор» про стягнення боргу із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому просила зобов'язати Приватне підприємство «Манеор» (далі - ПП «Манеор») внести в трудову книжку запис про її звільнення; стягнути з відповідача на її користь 21 631 грн 28 коп. середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та 1500 грн витрат на правову допомогу.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 01 липня 2013 року була прийнята на роботу в ПП «Манеор» на посаду директора. У червні 2014 року вона звернулася до власника підприємства із заявою про розірвання трудових відносин та звільнення її з посади директора за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 26 червня 2014 року за актом приймання-передачі вона здала, а ОСОБА_4 прийняла печатку, оригінали статутних, реєстраційних та інших документів підприємства, які знаходились у неї у зв'язку з виконанням посадових обов'язків. Вказала на порушення відповідачем вимог ст. 47 КЗпП України, а саме: відсутність наказу про звільнення, невнесення запису про звільнення в трудову книжку.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 серпня 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 15 серпня 2016 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Зобов'язано ПП «Манеор» внести запис про звільнення позивача з 09 серпня 2016 року.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 21 631 грн 28 коп. середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки та 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Статтею 55 Конституції України установлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 01 липня 2013 року ОСОБА_3 прийнято на роботу в ПП «Манеор» на посаду директора.

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до власника ПП «Манеор» із заявою про розторгнення трудових відносин та звільнення з посади директора за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

06 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулася з листом до ПП «Манеор», в якому зазначила, що наказу про її звільнення видано не було, вона з ним не ознайомлювалася та не підписувала, не внесено запису до трудової книжки про звільнення, не проведено повного розрахунку у день звільнення відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Проте відповіді на це звернення вона не отримала.

Згідно з індивідуальною відомістю про застраховану особу, виданою Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, середньоденна заробітна плата позивача складала 41,36 грн.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки» визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених випадках іншу відповідальність.

Абзацами 5-7 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому випадку вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника.

Частиною 4 ст. 235 КЗпП України також передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 32 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову та зобов'язання відповідача ПП «Манеор» внести запис про звільнення позивача з 09 серпня 2016 року, а також стягнення з відповідача на користь позивача 21 631 грн 28 коп. середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки та 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав позивача внаслідок затримки видачі трудової книжки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до постановлення незаконної ухвали, на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, на обґрунтування такого висновку апеляційний суд виходив із відсутності доказів на підтвердження того, що на час звільнення позивача її трудова книжка була здана та зберігалась на підприємстві. Апеляційний суд також зазначив, що саме на позивача як директора підприємства було покладено обов'язок організації на підприємстві кадрової дисципліни, проте згідно з поясненнями сторін у судовому засіданні, документації з приводу прийняття трудових книжок, їх оформлення та збереження на підприємстві, не велося.

У зв'язку з цим апеляційний суд вважав відсутніми підстави для висновку, що на час звільнення позивача її трудова книжка знаходилася на підприємстві ПП «Манеор» та саме з вини підприємства її не було видано позивачу.

Однак апеляційний суд залишив поза увагою вищевказані положення норм матеріального права, зокрема ст. 47 КЗпП України, якою передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року скасувати, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 серпня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак