233 № 233/4963/17
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
05 грудня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартишева Т. О.
за участі секретаря Кюсєвої Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Донецька залізниця» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Донецька залізниця» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказуючи, що з 04 грудня 2000 року і по 30 червня 2017 року він працював у Дебальцевському загоні воєнізованої охорони державного підприємства "Донецька залізниця" по посаді стрільця, Дебальцевської стрілкової команди. З лютого 2016 року роботодавець припинив виплачувати мені заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати. 30 червня 2017 року він звільнився з роботи за власним бажанням у зв*язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору (стаття 38 КЗпП). Станом на 30 червня 2017 року (на день його звільнення) розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з лютого 2016 року по 30 червня 2017 року становив 27 222, 40 грн., що підтверджується довідкою. При звільненні згідно ст. 44 КЗпП України йому належала до виплати вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, тобто у розмірі 8715 грн. (2905 грн. х 3). Повний розрахунок з ним відповідачем не проведений до теперішнього часу, тому він має право вимагати у відповідності зі ст. 117 КЗпП України сплати з боку відповідача на його користь середнього заробітку за період затримки повного розрахунку. Просив стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 8715,00 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01 липня 2017 року в по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру його середньоденного заробітку 98,47 грн.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 19, 25).
Представник відповідача Державного підприємства «Донецька залізниця»у судове засідання не зявився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином в порядку ст.ст. 74, 76 ЦПК України (а.с. 41). За таких обставин з письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
З*ясувавши позицію позивача, дослідивши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3-5, 20, 26), перебував у трудових правовідносинах з Дебальцевським загоном воєнізованої охорони Державного підприємства «Донецька залізниця» з 04 грудня 2000 року по 30 червня 2017 року, працював на посаді стрільця стрілецької бригади. ОСОБА_1 був звільнений згідно наказу № 37/НОР-ос від 30 червня 2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, як це вбачається з трудової книжки позивача серія БТ-ІІ № 4664695 від 24 серпня 1989 року (а.с. 9-10), копії наказу (розпорядження) № 37/НОР-ос від 30 червня 2017 року (а.с. 12).
За вимогами ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до довідки Дебальцевського загону воєнізованої охорони ДП «Донецька залізниця» № 374 від 03 жовтня 2017 року (а.с. 11) заборгованість по заробітні платі ОСОБА_1 з лютого 2016 року і на дату звільнення 30 червня 2017 року склала 27 222, 40 грн.
Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Як встановлено в судовому засіданні, трудовий договір між сторонами було припинено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, таким чином позовні вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та на підставі вимог ст. 44 КЗпП України відповідач має виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі, не менше тримісячного середнього заробітку, виходячи з підтвердженого довідкою відповідача № 375 від 03 жовтня 2017 року (а.с. 13) розміру середньомісячного заробітку позивача - 2905,00 грн., розмір вихідної допомоги складає (2905,00 грн. х 3 міс.) 8715,00 грн.
Крім того, у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи з положень ст.117 КЗпП України наявність вини роботодавця є обовязковою умовою для покладання на нього відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні.
Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.
Відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Проведення антитерористичної операції на територіях, визначених Кабінетом міністрів України, та той факт, що проведення антитерористичної операції не припинено до теперішнього часу, суд визнає загальновідомими обставинами, які доказуванню не підлягають.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно, частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.
З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.
Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (правова позиція викладена в постановах ВСУ 6-2159цс15; 6-364цс16; 6-365цс16).
Загальновідомим фактом, який не потребує доказування є те, що терористичні акти, диверсії, захоплення будівель і споруд, захоплення заручників, блокування і пошкодження обєктів транспортної системи, відсутність ефективного контролю органів державної влади України в населеному пункті - м. Донецьк Донецької області, де знаходиться підприємство відповідача, з липня 2014 року і до теперішнього часу унеможливлюють виконання зобовязань, зокрема, розрахунки по оплаті праці.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних сум при звільнені у звязку із обставинами непереборної сили, що обєктивно унеможливлювали виконання зобовязань, передбачених умовами договору обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Так як підприємство знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, на території, тимчасово непідконтрольній владі, про що свідчить витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, то затримка виплати належних позивачеві сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а через настання обставин непереборної сили, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.
В силу ст. 88 ЦПК України у зв*язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати, пов*язані із сплатою судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 05 грудня 2017 року. Повний текст рішення суду виготовлений 11 грудня 2017 року.
Суддя :