233 № 233/2582/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.,

за участю секретаря Поварніциної А.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

прокурора Митрофанової Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області ОСОБА_4, яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ігноруванні як вказівок Апеляційного суду Запорізької області, так і вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, -

В С Т А Н О В И В :

19 травня ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області ОСОБА_4, яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ігноруванні як вказівок Апеляційного суду Запорізької області, зазначених в ухвалі суду від 26.03.2015 року, так і вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області згідно ухвал суду від 28.05.2015 року та від 09.06.2015 року. Всупереч цього, слідчий після отримання справи до свого провадження до 17 червня 2015 року, протягом 49 днів, не виконував цих вказівок, чим спричинив йому моральну шкоду.

У обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що має право на отримання моральної шкоди з відповідачів у розмірі 200000,00 грн., посилаючись при цьому як на загальні, так і на спеціальні норми права, а саме: ст. ст. 16,23, 1167, 1173, 1176 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також на норми ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позов у повному обсязі, просили його задовольнити.

Представник відповідача ГУНП в Донецькій області ОСОБА_5 у судовому засіданні просила у позові ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, надала письмові заперечення (а.с.94-97). В обґрунтування заперечень зазначила, що позивач не довів підстав наявності спричинення йому такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в заподіянні такої шкоди. Крім того, обовязковому доказуванню при вирішенні такого спору підлягає в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, наявність підтвердження заподіяної шкоди, наприклад чеки на придбані ліки, тощо. Недоведеність вказаних обставин виключає загальні підстави відшкодування моральної шкоди, передбачені Цивільним кодексом України та Постановою Пленуму від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Крім того, щодо посилань позивача про наявність в нього права на отримання моральної шкоди відповідно до спеціальних норм відшкодування моральної (немайнової), передбаченихЗаконом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зазначила, що вказаний Закон України передбачає вичерпний перелік випадків при яких завдана громадянинові шкода підлягає відшкодуванню та підстав при яких громадянин має право на отримання відповідної шкоди. Посилання позивача про наявність в нього права на отримання моральної шкоди відповідно до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод також не обґрунтовані, оскільки відповідно до цього пункту «кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним». Але, 26.03.2015 року Апеляційним судом Запорізької області на підставі статей 365,366 КПК України (в редакції 1960 року) винесено ухвалу, відповідно якої ОСОБА_1 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та кримінальну справу відносно позивача направлено на додаткове розслідування прокурору Донецької області.Відповідно до п. 11 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), кримінальна справа розглядалась у суді згідно положень КПК України в редакції 1960 року. При цьому ст. 156 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що тримання під вартою під час досудового розслідування не повинно тривати більше двох місяців.Строки тримання під вартою під час досудового слідства закінчуються в день надходження справи до суду. При поверненні судом справи прокуророві на додаткове розслідування строк тримання обвинуваченого під вартою обчислюється з моменту надходження справи прокурору і не може перевищувати двох місяців. Таким чином, після розгляду кримінальної справи у суді апеляційної інстанції строки тримання під вартою позивача почали обчислюватись знову з моменту отримання кримінальної справи прокурором, тобто з 29.04.2015 року.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не зявився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Прокурор Митрофанова Я.О., яка вступила у справу у якості представника держави, у судовому засіданні підтримала заперечення представника ГУНП в Донецькій області, просила у позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Зясувавши вищенаведену позицію сторін, допитавши за клопотанням позивача свідка ОСОБА_6, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що Ухвалою Апеляційним судом Запорізької області від 26.03.2015 року було скасовано вирок Дружківського міського суду Донецької області у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у скоєнні злочинів, передбачених статтями 115 ч.2 п.1,6,12; 187 ч.4; 187 ч.3, 4; 263 ч.1 КК України. Відповідно до вказаної ухвали ОСОБА_1 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та кримінальну справу відносно позивача направлено на додаткове розслідування прокурору Донецької області. У мотивувальній частині Ухвали Апеляційний суд зазначив, що з урахуванням ступеня тяжкості злочинів, які інкримінуються вказаним особам, суд не вбачає підстав для зміни раніш обраного запобіжного заходу, але рекомендував органу досудового розслідування вмотивовано вирішити питання щодо виду запобіжного заходу відносно обвинувачених і в залежності від цього виду визначити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (а.с.10-32).Кримінальна справа розглядалась у суді згідно положень КПК України в редакції 1960 року, відповідно до п. 11 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року).

29 квітня 2015 року заступником прокурора Донецької області Лівочка О.В. було внесено відомості до ЄРДР №0000197 стосовно вказано кримінального провадження та визначено орган досудового розслідування Головне управління МВС України в Донецькій області (а.с.33).

Згідно Доручення першого заступника начальника Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_8 досудове розслідування провадження доручено слідчому СВ Костянтинівського МВ ОСОБА_4 (а.с.34).

Ухвалами слідчих суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2015 року та від 09.06.2015 року за результатами розгляду скарг позивача ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Джафарова Р.А., вказані скарги були задоволені частково: визнано незаконною бездіяльність слідчого Джафарова Р.А. щодо ухилення від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, щодо приведення до відповідності запобіжного заходу зазначеній особі до вимог КПК України 2012 року та щодо ухилення від виконання вказівок Апеляційного суду Запорізької області (ухвала від 28.03.2015 року) і Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (ухвала від 28.05.2015 року) (а.с.35-38).

17 червня 2015 року слідчим суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області було задоволено клопотання слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 (а.с.39-43).

На час розгляду цієї справи позивач ОСОБА_1 також перебуває під вартою за вказаним кримінальним провадженням.

У силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Порядок та процедура відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду визначається Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень цього Закону (ст.ст. 1-4, 12) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Оскільки у справі зясовано, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність слідчого органу досудового розслідування під час вирішення питання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу, то суд робить висновок, що відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Судом встановлено, що кримінальна справа за звинуваченням позивача ОСОБА_1 розглядалась у Апеляційному суді Запорізької області згідно положень КПК України в редакції 1960 року. При цьому ст. 156 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що тримання під вартою під час досудового розслідування не повинно тривати більше двох місяців.Строки тримання під вартою під час досудового слідства закінчуються в день надходження справи до суду. При поверненні судом справи прокуророві на додаткове розслідування строк тримання обвинуваченого під вартою обчислюється з моменту надходження справи прокурору і не може перевищувати двох місяців. Таким чином, під час розгляду вказаної кримінальної справи у суді апеляційної інстанції строки тримання під вартою позивача почали обчислюватись знову з моменту отримання кримінальної справи прокурором, тобто з 29.04.2015 року. Відповідно до п. 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) запобіжні заходи, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення, у порядку що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 12Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), розслідування кримінальних справ, передбачених п. 11 Перехідних положень, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. Кримінальна справа відносно ОСОБА_1 була внесена до ЄРДР та запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначений позивачу Апеляційним судом Запорізької області продовжив свою дію, діяв строком 2 місяці (60 днів) та зазначений строк почав обчислюватись з 29 квітня 2015 року і не був порушений слідчим, оскільки Ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2015 року такий самий запобіжний захід було обрано ОСОБА_1 вже в порядку, визначеному КПК України в редакції 2012 року. Тобто твердження позивача ОСОБА_1 про порушення його прав під час вирішення питання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу щодо нього органом досудового розслідування не ґрунтується на законі, та фактично визнається позивачем та його представником, оскільки термін порушення прав позивача, визначений ними згідно позовної заяви, становить лише 49 днів (а.с.6-7).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1167 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний звязок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний звязок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3,5,9 розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За правилом ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує незаконною бездіяльністю слідчого Джафарова Р.А. під час вирішення питання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу відносно нього. Такі процесуальні рішення та бездіяльність слідчого є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України. У той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, відповідає вимогам п. 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод яким визначено, що «кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним».

Крім того, ухвали слідчих суддів про визнання незаконною бездіяльності слідчого Джафарова Р.А. не свідчать про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання цим шкоди позивачеві. Тому суд приходить до висновку, що у рамках Кримінально-процесуального Кодексу України право позивача на справедливе досудове розслідування поновлене ухвалами Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.

Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю слідчого Джафарова Р.А. моральної шкоди яка, згідно з ч.2 ст. 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як зазначено вище, як на час скасування Апеляційним судом Запорізької області вироку Дружківського міського суду Донецької області, так і до винесення Ухвали слідчим суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17.06.2015 року про обрання позивачу ОСОБА_1 запобіжного заходу, ані процесуальний стан позивача, ані існуюча міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою йому змінена не була.

Суд не враховує у якості належного та допустимого доказу показання свідка ОСОБА_6, який також є обвинуваченим у рамках того ж самого кримінального провадження, що і позивач, оскільки вони ґрунтуються лише на повторенні тверджень позивача ОСОБА_1 щодо особистих переживань останнього, тобто носять суто субєктивний характер та не підтверджені іншими доказами. Тобто суду не надано доказів наявності підстав для стягнення моральної шкоди згідно із ч.2 ст.23 ЦК України.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України , ст.ст. 23, 1167, 1172, 1174, 1176 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області ОСОБА_4, яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ігноруванні як вказівок Апеляційного суду Запорізької області, так і вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Вступна та резолютивна частина рішення проголошені 03 листопада 2017 року, в повному обсязі рішення виготовлене до 08 листопада 2017 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя