Справа №463/2710/17
Провадження №2/463/1396/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про встановлення факту, визнання права користування, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення факту, що він з 2011р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав за адресою АДРЕСА_1 спільно з ОСОБА_2 та про визнання за ним права користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.02.1975р. рішенням виконкому Червоноармійської районної Ради депутатів трудящих за ОСОБА_2 закріплено квартиру АДРЕСА_1 та оформлено відповідний ордер. Починаючи з 2011р. фактично проживав у цій квартирі разом з наймачем та здійснював за ним догляд, самостійно вносив кошти на оплату комунальних послуг, здійснював поточний ремонт квартири та у 2013р. ОСОБА_2 запропонував йому укласти договір піднайму житла для того щоб продовжувати догляд та в подальшому, мати можливість приватизувати дане приміщення. Уклавши такий договір ОСОБА_2 зобов'язався зареєструвати його у ЛКП. Крім того, згідно їхньої домовленості ОСОБА_3 повинен був зареєструвати його у вказаній квартирі, але з формальних причин не вважали дане питання таким, що повинно вирішуватись в першочерговому порядку. У 2016р. ОСОБА_2 помер. У зв'язку з відсутністю родичів, самостійно ніс всі витрати на його поховання та після цього і по даний час продовжує проживати за вказаною адресою та сплачує комунальні послуги. Вважає, що при таких обставинах набув право користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим таке право просить визнати в судовому порядку, одночасно встановивши факт спільного проживання з ОСОБА_2 починаючи з 2011р. і по дату смерті останнього.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги. Крім вищенаведеного, додатково пояснив, що після знайомства з ОСОБА_2 саме останній, у зв'язку з відсутністю родичів та похилим віком попросив його про допомогу в побуті, після чого спільно проживали, а він здійснював за ним догляд. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, на підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Червоноармійської районної ради депутатів трудящих від 11.02.1975р. (а.с.13) за ОСОБА_3 закріплено квартиру АДРЕСА_1 площею 19,7 кв.м. та оформлено відповідний ордер.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с.20), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Останній, згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 11.05.2016р. (а.с.17), числився зареєстрованим в квартирі АДРЕСА_1 з 11.03.1975р. Вказана квартира не приватизована.

Як вбачається з Акту від 20.09.2016р. (а.с.8), складеного працівниками ЛКП «Господар», у вказаній квартирі без реєстрації проживає позивач, який здійснював догляд за ОСОБА_3

Лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 (а.с.15) видано позивачу. Договір замовлення на організацію на проведення поховання (а.с.10) також укладено з позивачем. Останньому видано свідоцтво про смерть (а.с.9), а також ним здійснено витрати на поховання, що підтверджується копіями відповідних фіскальних і товарних чеків (а.с.10, 14). На підставі листа Львівської місцевої прокуратури № 1 від 11.05.2016р. (а.с.11) труп ОСОБА_2 після проведення судово-медичної експертизи та встановлення причин смерті видано позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЖК УРСР, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом.

Вказаний договір укладено між сторонами 18.12.2012р. (а.с.18) однак всупереч вимогам ч. 4 ст. 91 ЖК УРСР, його не зареєстровано у житлово-експлуатаційній організації, відомості про що в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 11.07.2012р. зміст якої полягає в наступному:

У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

В іншій Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» (п.15) роз'яснено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Конституція України, і зокрема ст. 47 закріплює право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

У подібній, проте не аналогічній справі № 6-125цс12 Верховний Суд України під час її розгляду висловився про те, що право осіб на приватизацію пов'язується не з фактом їх реєстрації в квартирі, а з правом на житло та фактом проживання у квартирі.

У справі яка розглядається право на приватизацію не є предметом спору, однак, при таких обставинах і право користування не може стояти в залежності від факту реєстрації особи в квартирі, адже реєстрація за своєю юридичною природою, відповідно до визначення, яке надано в ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є лише внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Натомість, місце проживання відповідно до цього Закону, це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Вказане свідчить про те, що право користування житловим приміщенням виникає в особи в залежності від того, чи було таке житлове приміщення постійним місцем проживання, чи вела така особа спільне господарство з наймачем та чи була згода наймача на таке вселення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, який є товаришем позивача пояснив, що неодноразово був очевидцем обставин надання останнім допомоги ОСОБА_2 Позивач купував ліки та продукти першої необхідності. Він особисто неодноразово підвозив позивача за адресою проживання ОСОБА_2

Комплексна оцінка зібраних в ході судового розгляду доказів свідчить про те, що внаслідок фактичного проживання позивача за адресою м. Львів, вул. Чехова, 12/а останній набув право користування нею. За відсутності доказів про протилежне, таке право підлягає визнання в судовому порядку, одночасно із встановленням факту спільного проживання позивача з наймодавцем.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218,224-226 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 9, 64, 65 ЖК УРСР, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_2 з 2011 року до 01.04.2016 року за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте Личаківським районним судом м. Львова за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Леньо С. І.