Ухвала іменем україни
11 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням неодноразових уточнень, просила визнати за нею право особистої власності на ј частини квартири АДРЕСА_1, автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску, земельну ділянку площею 0,2037 га, розташовану у АДРЕСА_8.

На обґрунтування позову посилалась на те, що вказане майно, хоча й придбане за час шлюбу з відповідачем, але на її особисті кошти, що були отримані від продажу належного їй на праві власності майна - квартири АДРЕСА_2, садового будинку АДРЕСА_9, автомобіля Volkswagen Golf, 1990 року випуску, а також на кошти, які їй віддав батько в рахунок відшкодування вартості спадкового майна.

Придбане за час шлюбу з відповідачем майно позивач просила поділити наступним чином: визнати за нею право власності на ј частини квартири АДРЕСА_3 (площа квартири 58,2 кв. м, площа підвалу 23,3 кв. м); визнати за відповідачем право власності на ј частини квартири АДРЕСА_3 (площа квартири 58,2 кв. м, площа підвалу 23,3 кв. м), та автомобіль Маzda 6, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості Ѕ частини даного автомобіля у розмірі 94 717 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 ј частини квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2037 га, розташовану в АДРЕСА_8.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ј частини квартири АДРЕСА_3, автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частини квартири АДРЕСА_3 та автомобіль Mazda, 2006 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 35 368 грн 50 коп.

У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя: 1/7 частини квартири АДРЕСА_1, вартістю 388 600 грн; земельну ділянку в с. Білки Попільнянського району Житомирської області, вартістю 90 800 грн; Ѕ частини квартири АДРЕСА_3, вартістю 840 150 грн; автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 146 152 грн; автомобіль Mazda, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 388 689 грн.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 146 152 грн; 1/7 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 134,3 кв. м, житловою площею 74,2 кв. м, вартістю 388 600 грн; земельну ділянку в с. Білки Попільнянського району Житомирської області, площею 0,2037 га, вартістю 90 800 грн; 18/100 частини квартири АДРЕСА_3, загальною площею 58,2 кв. м, вартістю 301 644 грн.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль Mazda, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 388 689 грн 84 коп.; 32/100 частини квартири АДРЕСА_3, загальною площею 58,2 кв. м, вартістю 538 506 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року рішення апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 скасовано, справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року в частині поділу квартири АДРЕСА_4 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_5 залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_8, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_3передати на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом першої інстанції установлено та з матеріалів справи убачається, що 12 січня 2001 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням суду від 29 березня 2011 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також позивач має доньок: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (до зміни прізвищ «ІНФОРМАЦІЯ_3» та по батькові «ІНФОРМАЦІЯ_3»).

У період шлюбу сторонами набуто, зокрема, нерухоме майно: ј частини квартири АДРЕСА_1 згідно з договором № 1109/9 про залучення інвестиції в будівництво житла від 11 вересня 2002 року (свідоцтво про право власності від 26 березня 2004 року, видане на ім'я ОСОБА_3 та трьох дітей в рівних частках); Ѕ частини квартира АДРЕСА_3 згідно з договором про пайову участь від 10 квітня 2002 року (свідоцтво про право власності від 17 липня 2003 року, видане на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5.).

Вирішуючи вимоги в частині, що стосуються ј частини квартири АДРЕСА_1, суд вважав доведеними належними та допустимими доказами наступні обставини.

24 січня 2003 року ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, продала квартиру АДРЕСА_6. Право власності на цю квартиру у ОСОБА_3 виникло на підставі договору міни квартир від 30 жовтня 1997 року, у її доньок - на підставі цього ж договору та договору дарування від 18 листопада 1997 року. Ціна продажу - 100 085 грн.

Крім того, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2000 року належав на праві власності садовий будинок АДРЕСА_9, який був нею проданий 05 червня 2002 року за ціною 6 151 грн 60 коп.

Заявою до Трускавецької державної нотаріальної контори від 03 серпня 2005 року ОСОБА_3 відмовилась від прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_10 і згідно із розпискою від 03 серпня 2005 року її батько ОСОБА_11 зобов'язався виплатити ОСОБА_3 компенсацію за частину спадкового майна в розмірі 35 тис. доларів США.

Відповідно до даних квитанцій, ОСОБА_3 за договором від 11 вересня 2002 року №1109/9 про залучення інвестицій в будівництво житла за квартиру АДРЕСА_1 поетапно сплачено 239 310 грн.

Відповідно до даних свідоцтва про право власності від 26 березня 2004 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та трьом донькам в рівних частках.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що ј частини вказаної квартири є особистою власністю позивача, оскільки кошти на її придбання є особистими коштами ОСОБА_3, джерелом походження яких є продаж власного майна - квартири АДРЕСА_2.

Вирішуючи вимоги в частині, що стосуються квартири АДРЕСА_3, суд вважав доведеними належними та допустимими доказами наступне.

Відповідно до даних свідоцтва про право власності від 17 липня 2003 року квартира належить в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до даних договору купівлі-продажу квартири від 05 серпня 2002 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_7 за 109 224 грн.

Відповідно до рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_3 її особистою власністю.

Підстави вважати, що квартира АДРЕСА_3 набута за кошти ОСОБА_5 відсутні.

Оскільки право власності на Ѕ частини цієї квартири набуто відповідачем в період шлюбу з позивачем та не доведено факт придбання цього майна за особисті кошти відповідача, суд дійшов висновку про визнання Ѕ частини квартири спільним майном подружжя та відповідно в порядку поділу майна визнав право власності по ј частини квартири за кожним із подружжя.

Однак з висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки суд їх дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з положень зазначених процесуальних норм та норм ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України,ухвалене апеляційним судом рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд повинен вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України).

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суди вважали, що кошти, отримані від продажу в червні 2002 року дачного будинку (6 151 грн), від продажу квартири по АДРЕСА_10 (100 085 грн) та кошти в сумі 35 тис. доларів США, отримані за розпискою від батька за відмову від прийняття спадщини, свідчать про набуття спірної ј частини квартири у АДРЕСА_11 за особисті кошти позивача.

Разом із тим, приймаючи до уваги продаж позивачем у січні 2003 року квартири по АДРЕСА_10 за 100 085 грн, суд не врахував, що у вказаній квартирі позивачу належала лише ј частки, що виключає належність всієї отриманої за продаж суми виключно позивачу.

Договір на інвестування будівництва квартири по АДРЕСА_12 був укладений у вересні 2002 року на загальну суму 239 310 грн, що більше, ніж вдвічі перевищує сукупну суму коштів, отриманих від продажу квартири та дачного будинку.

До кінця 2002 року позивачем проінвестовано кошти в сумах 20 тис. грн, 54 тис. грн, 7 007 грн.

У 2003 році позивачем проінвестовано ще 151 120 грн та 4 403 грн.

Між тим суд не звернув уваги на те, що продаж квартири у м. Львові, в якій позивачу належала ј частка, вчинено лише в січні 2003 року за 100 085 грн, не встановив джерел коштів на фінансування будівництва до вчинення цього продажу та у частині, що перевищує сукупну вартість продажу квартири та дачного будинку, та дійшов необґрунтованих висновків, що спірне майно набуте за рахунок продажу квартири по АДРЕСА_10.

Приймаючи до уваги відмову позивача від прийняття спадщини та розписку батька про сплату 35 тис. доларів, суд не звернув уваги на те, що наведені обставини мали місце в 2005 році, тобто після придбання спірної квартири, й не можуть мати юридичного значення в межах вирішення цього спору, оскільки лише вказують на існування між позивачем та її батьком певних домовленостей щодо спадщини. Матеріали справи не містять ні доказів отримання позивачем вказаних коштів, ні їх використання безпосередньо на придбання спірної квартири в АДРЕСА_11.

Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 07 грудня 2016 року вказував про те, що висновки судів про придбання позивачем ј частини квартири по АДРЕСА_12 за особисті кошти ґрунтуються на припущення. Утім на порушення ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказані мотиви залишилися поза увагою апеляційного суду при новому апеляційному перегляді.

Вирішуючи питання щодо квартири по АДРЕСА_13 суд не врахував, що вказана квартира згідно з наявним в матеріалах справи свідоцтвом про право власності від 12 липня 2003 року належить відповідачу ОСОБА_4 та третій особі ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Разом із тим матеріали справи не містять доказів припинення спільної сумісної власності відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 щодо квартири по АДРЕСА_14 із визначенням відповідних часток, зокрема виділу відповідачу Ѕ частки у встановленому законодавством порядку.

З огляду на наведене, висновки апеляційного суду про набуття ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі саме Ѕ частини квартири не ґрунтуються на фактичних обставинах та матеріалах справи.

Посилаючись на рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року, яким ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_3 її особистою власністю, апеляційний суд змісту вказаного рішення належної оцінки не надав, не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 у вказаній справі ставила питання про належність їй спірної квартири в цілому у зв'язку із її придбанням за особисті кошти, отримані за рахунок продажу квартири по АДРЕСА_15

Зокрема, предметом перевірки у вказані справі були обставини продажу в серпні 2002 року батьками відповідача ОСОБА_4 квартири по АДРЕСА_16 за 109 224 грн та укладання у вересні 2009 року ОСОБА_5 разом із ОСОБА_12 договору на інвестування будівництва квартири по АДРЕСА_17, вартістю 72 765 грн.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував, що захист прав одних осіб за рахунок порушення прав інших осіб призведе до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 не є відповідачем у спорі про виділ частки із майна, співвласником якого вона є, доводів відповідача щодо фінансування придбання квартири по АДРЕСА_17 за рахунок продажу квартири по АДРЕСА_18 не перевірив та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційний суд мотиви скасування попереднього судового рішення до уваги не взяв, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги, що стосуються джерел набуття спірного майна, в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують такі доводи, не звернув уваги на суб'єктний склад учасників судового розгляду щодо поділу майна спільної сумісної власності, а допущені порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_8, задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року скасувати, справу в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 передати на новий розгляд до апеляційного суду м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова