Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року містоКиїв

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого- судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Горбані О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, Подільський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві (надалі Подільський РВ ВДРАЦС у м.Києві) про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України , -

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить просить встановити факт, що має юридичне значення, - факт народження дитини в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану. Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_11 р. його дружина ОСОБА_2 народила сина в м.Донецьку, батьками якого є він. Заявник перебуває в зареєстровану шлюбі з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 14.12.2013 р., заявник є громадянином України, а ОСОБА_2 є громадянкою РФ, обоє є внутрішньо переміщеними особами. Заявник звернувся до органів ВДРАЦС з метою проведеннядержавноїреєстрації. Заявнику було відмовлено в проведенні такої реєстрації, оскільки документи про народження дитини видані незаконно утвореними органами, а тому взагалі не можуть бути прийняті до розгляду державними органами РАЦС для реєстрації факту народження дитини і отримання свідоцтва про народження, що видається органами ДРАЦС. Просить встановити факт народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Встановлення факту народження необхідно для реєстрації дитини органами реєстрації актів цивільного стану Держави Україна.

В судовому засіданні заявник підтримав заяву в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладенимв заяві обставинам, пояснивши, що з м.Донецька в зв'язку з проведенням АТО вони виїхали в серпні 2014 р., проживають в м.Києві (Подільський район), тут у них народилась перша дитина. В вересні 2017 р., під час вагітності дружини, вони поїхали до Донецька провідати родичів та перевірити квартиру, де дружина народила хлопчика. З ім'ям дитини вони визначились.

Залучена до участі в справі як заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заяву та дала аналогічні пояснення, вказавши, що пологи в Донецьку були передчасними, з іменем сина вони визначились.

Представник заінтересованої особи - Подільський РВ ВДРАЦС у м.Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомлено.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місцяпроживання заявника.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено документами, що громадянин України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець с.Піски Ясинуватського району Донецької області, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3, зареєстрованим місцем перебування є: АДРЕСА_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженка Тюменської області, РФ, громадянка Російської Федерації, місце проживання якої зареєстровано на підставі посвідки на постійне право проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_10, зареєстрованим місцем перебування є: АДРЕСА_1, перебувають в шлюбі, зареєстрованому 14 грудня 2013 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиціїу Донецькій області, актовим записом № 1235.

Як вбачається з наданих документів, ІНФОРМАЦІЯ_11 року у м.Донецьк, у ОСОБА_2, народився хлопчик. Реєстрація народження дитини оформлена медичним свідоцтвом про народження № 804/1158, виданим26.09.2017 р. Донецьким клінічним територіальним медичним об*єднанням.

Заявник, який є громадянином України, згідно довідки № НОМЕР_1 від 09.10.2017 р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактично проживаює за адресою: АДРЕСА_11. Крім того, заінтересована особа ОСОБА_2 також є внутрішньо переміщеною особою ( довідка від 24.01.2017 р. №) та проживає на вказаною адресою.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 р. визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.Частиною 3 даноїстатті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченимичастиною другою цієїстатті, є недійсним і не створюєправовихнаслідків.

Згіднозі ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовоокупованійтериторіїУкраїни» громадянам України гарантується дотримання у повномуобсязі їхніх прав і свобод, передбачених КонституцієюУкраїни, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасовоокупованої території.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.256 Цивільногопроцесуального кодексу України суд розглядаєсправи про встановлення факту народження особи в певний час у разінеможливості реєстрації органом державно їреєстрації актівцивільного стану факту народження.

Судом встановлено, що вищевказане медичне свідоцтво про народження видано органом, який створений та діє у порядку не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків, що позбавляє ОСОБА_1, який є громадянином України, та його дружину ОСОБА_2, які є внутрішньо переміщеними особами з тимчасово окупованої території України (м.Донецьк), отримати відповідну соціальну допомогу при народженні дитини, зареєструвати місце проживання дитини та реалізувати інші права та обов'язки, пов'язані із народженням дитини.

Таким чином, відповідний орган державної реєстрації актів цивільного стану України не має можливості, без судового рішення, зареєструвати народження малолітньогосина заявника у справі та гр.ОСОБА_2 у відповідності до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року.

Відповідно до ст.7 ч.1 Закону України «Про громадянство України» новонароджена дитина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянином України як особа, один з батьків якої на момент її народження був громадянином України.

Відповідно до вимог ч. 4, 7 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду.

На підставівищевикладеного, враховуючи те, що батьки новонародженоїдитини не маютьможливостінадати до органів ДРАЦС документи, необхідні для проведеннядержавноїреєстраціїнародженнядитини, зокремамедичнесвідоцтво про народження за встановленою МОЗ України формою, а факт народження нею дитинипідтверджено в судовому засіданні, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованістьвимогзаявника .

Відповідно до ст.13 Закону України «Про державнуреєстраціюактівцивільного стану» державнареєстраціянародженнядитини проводиться з одночаснимвизначеннямїїпоходження та присвоєннямїйпрізвища, власногоімені та по батькові. Походженнядитинивизначаєтьсявідповідно доСімейного кодексу України. Державнареєстраціянародженнядитини проводиться за письмовоюабоусноюзаявоюбатьківчи одного з них за місцемїїнародженняабо за місцемпроживаннябатьків.

Згідномедичного свідоцтва пронародженнявід26.09.2016 року, виданогоДонецьким клінічним територіальним медичним об*єднанням (№804/1158), матір*ю новонародженого є ОСОБА_2.

На підставі ст.122 СК України, якою визначено дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя, походження дитини від подружжя визначається на підставіСвідоцтва про шлюб та документа закладу охорониздоров'я про народження дружиною дитини.

Судом встановлено, що батьки визначились з ім'ям новонародженого сина-ОСОБА_3.

Відповідно до Конвенції про права дитинивід 20.11.1989 року, ратифікованою постановоюВерховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитинамає бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки цеможливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Положеннями ст.ст.3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidouv. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozerv. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defactoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozerv. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту народження дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_11 року, у місті Донецьк (Україна), батьками якої є громадянин України ОСОБА_1 та громадянка Російської Федерації ОСОБА_2.

Встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки державним органам провести державну реєстрацію факту народження дитини, а батькам дитини - отримати свідоцтво про народження дитини - громадянинаУкраїни.

Відповідно до ст.257-1 ч.4 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню.

На підставівикладеного, ст.ст.3 п.1, ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.7 ч.1 Закону України «Про громадянствоУкраїни», ст.13 Закону України «Про державнуреєстраціюактівцивільного стану», керуючись ст.ст.11, 60, 212, 213, 214-215, 234 ч.2 п.5, 256 ч.1 п.7, 257-1, 259 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2, Подільський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України - задовольнити в повномуобсязі.

Встановити факт народження дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_11 року, у місті Донецьк, Україна, у батьків: батько - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженець с. Піски Ясинуватського району Донецької області, громадянин України, НОМЕР_2, виданий Ясинуватським МРВ УМВС України в Донецькій області, 13.11.2001 р., місце проживання якого зареєстровано за адресою: Україна, АДРЕСА_2, зареєстрованим місцем перебування є: АДРЕСА_1; мати - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженка Тюменської області, Російська Федерація, громадянка Російської Федерації, паспорт НОМЕР_3, виданий Посольством Росії, Україна, 29.10.2015 р., місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_12, зареєстрованим місцем перебування є: АДРЕСА_1; які перебувають в шлюбі, зареєстрованому 14 грудня 2013 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовим записом № 1235.

Факт народження дитини встановити для проведення державної реєстрації народження дитини у відповідних органах ДРАЦС України.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщоапеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Н. М. Ларіонова