Провадження № 2/127/284/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 травня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

секретаря Подоляк М.В.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3, орган якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб Служба у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення порядку користування квартирою,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3, орган, якому законом надано право на захищати права, свободи та інтереси інших осіб Служба у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення сервітуту про визначення порядку користування квартирою. Свої вимоги мотивувала тим, що з весни 1999 року почала спільно вести господарство з відповідачем та проживати як одна сім'я разом із своїм малолітнім, на той час, сином ОСОБА_3 В квітні 2000 року, за спільні з відповідачем кошти, придбана трикімнатна квартира, при цьому договір купівлі-продажу укладено від імені відповідача, в якій позивачка згодом і була зареєстрована. В жовтні 2001 року між позивачкою та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого в 2005 році народилась донька ОСОБА_4. За рішенням суду від 02 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка разом із сином ОСОБА_3 та спільною з відповідачем, донькою ОСОБА_4 продовжили проживати у зазначеній квартирі. З моменту розлучення сторони не могли дійти згоди щодо поділу спільно набутого майна, а тому в 2014 році позивачка ініціювала позов, зокрема, і про визнання за нею права власності на ? частину квартири. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року за позивачкою визнано право власності на 9/50 частки квартири, натомість рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року рішення суду в частині визнання права власності на частку квартири за позивачкою скасовано. З посиланням на положення ЦК України та ЖК УРСР, просить встановити сервітут, яким визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, а саме, малолітня ОСОБА_4 проживає та користується кімнатою площею 7,6 кв. м., позивачка користується та проживає кімнатою площею 11,3 кв. м., відповідач та ОСОБА_3 проживають та користуються кімнатою площею 16,3 кв. м., при цьому позивачка оплачує послуги інтернет, телефон, кабельне телебачення, відповідач та ОСОБА_3 оплачують комунальні послуги та приймають участь у прибиранні загальних місць користування три дні в тиждень. Також просила стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2016 року при відкритті провадження у справі, судом до участі у справі залучена Служба у справах дітей Вінницької міської ради як орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (а. с. 46).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2017 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про залучення його до участі у справі, та останній залучений в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (а. с. 220).

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечував, просив суд у їх задоволенні відмовити.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. 31 травня 2017 року подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі. При винесенні рішення просить врахувати та захистити права малолітньої ОСОБА_4. Крім того, в ході судового розгляду дала пояснення, згідно яких просила суд при ухваленні рішення врахувати інтереси дитини (а. с. 233).

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М., та зареєстрованим в реєстрі за № 549, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 продали а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1. Право власності за ОСОБА_2 на зазначену квартиру зареєстроване КП «ВООБТІ» 28 квітня 2000 року (а. с. 38, зворот).

23 жовтня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що не заперечується сторонами та підтверджується і відповідними відмітками у паспортах сторін (а. с. 26, 28).

Від шлюбу сторони мають малолітню донку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження сер. НОМЕР_1 (а. с. 30).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що не заперечується сторонами.

Вищенаведені обставини, зокрема реєстрація та розірвання шлюбу також встановлена і рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2016 року (а. с. 17-22).

Відповідно до довідки МКП «ЖЕК №7» від 19 березня 2015 року № 842, в квартирі АДРЕСА_1 позивачка ОСОБА_1 зареєстрована з 30 червня 2000 року, ОСОБА_4 зареєстрована з 02 квітня 2005 року. Син позивачки ОСОБА_3 зареєстрований у зазначеній квартирі з 30 червня 2000 року (а. с. 31).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року по цивільній справі № 127/8761/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя та зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя первинний та зустрічний позови задоволені частково. Зокрема, по первинному позову, за ОСОБА_1 визнано право власності на 9/50 частки квартири АДРЕСА_1 (а. с. 10-16).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 9/50 частки квартири АДРЕСА_1 скасовано, в зазначеній частині в задоволенні позову відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Рішення набрало законної сили (а. с. 17-22).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2016 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року. Виконання зазначених оскаржуваних рішень зупинено до закінчення касаційного провадження (а. с. 117).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року провадження у даній цивільні справі зупинялось до вирішення касаційної скарги ОСОБА_1 по праві № 127/8761/15-ц з тих підстав, що при встановленні тієї обставини, що позич має право власності на спірну квартиру (або частку), то застосуванню підлягають відповідні норми, які регулюють питання права власності, у іншому випадку - норми, щодо користування чужим нерухомим майном, враховуючи особливості даного спору, а отже має місце, щодо визначеності судом правовідносин між сторонами і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що ставить в пряму залежність від розгляду судом касаційної інстанції скарги ОСОБА_1, де при відкритті касаційного провадження судом було зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року, до закінчення касаційного провадження (а.с. 121, 122).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04 січня 2017 року було скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року про зупинення провадження у справі, а справу направлено для продовження розгляду (а.с. 176, 177).

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, позивач ОСОБА_1, станом на день розгляду цієї справи, не є власником або співвласником квартири АДРЕСА_1.

За вищенаведених обставин позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про встановлення сервітуту, яким визначити порядок користування квартирою.

В судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу між сторонами, останні продовжують проживати в квартирі АДРЕСА_1 разом із донькою ОСОБА_4 та сином позивачки ОСОБА_10

Відповідно до ст. ст. 395, 402 ЦК України, речовими правами на чуже майно є зокрема і право користування (сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З наведеного вбачається, що позивачка ОСОБА_1, припинивши сімейні відносини з ОСОБА_2, який в свою чергу є власником квартири АДРЕСА_1, має право користування зазначеним жилим приміщенням, адже в судовому засіданні не встановлено про наявність угоди, укладеної при вселенні між сторонами, щодо порядку користування квартирою. Отже, позивачка, відповідно до наведених положень, користується житловим приміщенням в порядку сервітуту, тобто особистий сервітут на нерухоме майно у даному випадку вже встановлений законом.

Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

За своєю правовою природою встановлення сервітуту на нерухоме майно, це встановлення певного обмеження права власника щодо користування своїм майном належного йому на праві власності.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, обмеження у праві користування може здійснюватись лише на підставі закону, яким, як зазначалось, вище у даному випадку є ЦК України.

Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, житлове приміщення, яке мають право займати члени сімї власника житла, визначається його власником.

За наведеного суд приходить до висновку, що правовідносини, що склались між сторонами вже врегульовані положеннями ЦК України, зокрема для позивачки та її малолітньої доньки ОСОБА_4, інтереси якої вона представляє за законом, вже встановлений особистий сервітут на право користування житлом, а тому не вбачає порушень прав позивачки, які підлягають захисту. В зв'язку із наведеним позов про встановлення сервітуту на житлову квартиру є безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити, адже сервітут вже встановлений нормами діючого законодавства та відсутня необхідність встановлювати його рішенням суду. При цьому суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_2, в свою чергу не заперечує права мешканців належної йому квартири на користування нею, натомість, відповідно до положень ст. 405 ЦК України, саме ОСОБА_2 має право визначати порядок користування належного йому житлового приміщення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 156 ЖК УРСР, ст. ст. 321, 395, 402, 403, 405 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області К.П. Гуменюк