Справа № 315/1250/16-ц
Номер провадження № 2/315/47/17
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2017 року Гуляйпільський районний суд Запорізької області
у складі: головуючого: судді Яроша С.О.

при секретарі: Суховій С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

06.12.2016 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства Оборони України про відшкодування моральної шкоди.

В позові позивач посилався на те, що він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан, при виконанні службового обов`язку в результаті обстрілу отримав вогнепальне кульове поранення м`яких тканин правої половини грудей, забій м`яких тканин лівої половини грудей, контузію головного мозку (1988 рік), двічі струс головного мозку, що стало наслідком розвитку захворювань: Посттравматична енцефалопія 2 ступеня в обох басейнах, лікворно-гіпертензивний, вестибулярний, астеноневротичний синдром, анемія 1 ступеня змішаного генезу, ожиріння 1 ступеня, остеоартроз суглобів кісток, гіпертонічна хвороба 2 ступеня, церебральний атеросклероз 2 ступня, ДДПП, нестабільність С5-6, S-подібний сколіоз грудного відділу хребта, цервикалгія, люмбаішіалгія, больовий синдром, хронічний ерозивний гастродуодентит, хронічний холецистопанкревтит, ІХС, дифузний кардіосклероз, виразкова хвороба, після проходження військової служби, де велися бойові дії, він отримав значні чисельні травми та захворювання, які турбують його по сьогоднішній день, перебування на стаціонарному лікуванні приводило до нетривалого покращення його стану здоров`я, його постійно турбують головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходьбі, болі в епігастрії, в шийно-грудному відділі, страждає на безсоння, втрачена душевна рівновага, присутня тривога, дратівливість, страх, вимушений витрачатися на придбання ліків, посилаючись на ст.17 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ст.ст. 23, 170, 1167 ЦК України, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, ст.3 Закону України Про Збройні Сили України та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-86гс14, яка є обов`язковою для судів відповідно до ст.360-7 ЦПК України, прохав стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

10.01.2017 року до суду звернувся представник відповідача ОСОБА_2 з письмовими запереченнями на позов, в яких посилався на те, що заперечує проти задоволення позову, так як неможливо встановити де позивач проходив військову службу, в якій військовій частині, з яких підстав було виявлено захворювання, травми, з яких підстав звільнений з військової служби, посилаючись на ст.ст. 3, 17 Конституції України та Закон України Про військовий обов`язок і військову службу та зміст позовної заяви вважає, що за виконання конституційного обов`язку повинна відповідати Держава в особі Президента України як Головнокомандуючого та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу, посилаючись на ст.ст. 11, 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей вважає, що військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації за моральні страждання, вважає, що позивач не надав документальних доказів моральних страждань, посилаючись на ст.1167 ЦК України та п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, ст.56 Конституції України, ст.17 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, вважає недоведеним позивачем факт дії або бездіяльності відповідача щодо спричиненої моральної шкоди, вини відповідача, причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та шкодою, прохають відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, пославшись на те, що обставини, які обґрунтовують його позов, викладені в позовній заяві, крім того пояснив, що він працював в Гуляйпільському райвійськкоматі до 1994 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснивши, що заперечує проти задоволення позову, так як неможливо встановити де позивач проходив військову службу, в якій військовій частині, з яких підстав було виявлено захворювання, травми, з яких підстав звільнений з військової служби, посилаючись на ст.ст. 3, 17 Конституції України та Закон України Про військовий обов`язок і військову службу та зміст позовної заяви вважає, що за виконання конституційного обов`язку повинна відповідати Держава в особі Президента України як Головнокомандуючого та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу, посилаючись на ст.ст. 11, 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей вважає, що військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації за моральні страждання, вважає, що позивач не надав документальних доказів моральних страждань, посилаючись на ст.1167 ЦК України та п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, ст.56 Конституції України, ст.17 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, вважає недоведеним позивачем факт дії або бездіяльності відповідача щодо спричиненої моральної шкоди, вини відповідача, причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та шкодою, прохав відмовити в задоволенні позову.

Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, встановив наступні обставини:

Позивач проходив службу у Збройних Силах України в період з 29.10.1973 року по 01.12.1992 року, в тому числі з 28.05.1988 року по 13.02.1989 року у складі обмеженого контингенту військ на території Афганістану, що підтверджується довідкою №23 від 06.04.2017 року (а.с.82).

13.09.1988 року позивач, виконуючи бойове завдання у складі обмеженого контингенту військ на території Афганістану, отримав легке поранення у виді вогнепального кульового наскрізного поранення м`яких тканин лівого плеча, контузію центрального головного мозку і шийно-грудинного відділу та перебував на стаціонарному лікуванні в період з 16.09.1988 року по 23.09.1988 року, що підтверджується довідкою №68 (а.с.11).

18.01.2008 року позивач був повторно обстежений Запорізькою обласною МСЕК і йому була присвоєна 2 група інвалідності безстроково та встановлено, що травма отримана при виконанні обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку в Афганістані, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АД №088428 (а.с.10).

В період з 29.10.2011 року по 16.11.2011 року позивач знаходився на лікуванні, що підтверджується виписним епікризом неврологічного відділення (а.с.17).

В період з 12.11.2012 року по 30.11.2012 року позивач знаходився на лікуванні, що підтверджується виписним епікризом неврологічного відділення (а.с.18).

В період з 15.12.2014 року по 02.01.2015 року позивач знаходився на лікуванні, що підтверджується виписним епікризом терапевтичного відділення (а.с.16).

В період з 03.11.2015 року по 21.11.2015 року позивач знаходився на лікуванні, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого терапевтичного відділення (а.с.14).

В період з 13.10.2016 року по 17.11.2016 року позивач знаходився на лікуванні, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого терапевтичного відділення (а.с.15).

Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у справі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 п.9 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.27 Конституції України кожна людина має право на життя.

Відповідно до ч.2 ст.27 Конституції України ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Відповідно до ст.17 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.

Відповідно до ст.170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 п.1 ст.1667 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної чи юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 п.1 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодження здоров`я.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст.3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п.11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Відповідно до п.12,13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач за захистом свого порушеного права на відшкодування моральної шкоди, завданої йому ушкодженням здоров`я під час проходження військової служби в Збройних Силах України.

Суд доходить висновку, що право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої йому ушкодженням здоров`я під час проходження військової служби в Збройних Силах України, порушене, що підтверджується встановленими судом обставинами, а саме: позивач в період з 29.10.1973 року по 01.12.1992 року перебував на військовій службі у Збройних Силах України та виконуючи бойове завдання у складі обмеженого контингенту військ на території Афганістану отримав 13.09.1988 року легке поранення у виді вогнепального кульового наскрізного поранення м`яких тканин лівого плеча, контузію центрального головного мозку і шийно-грудинного відділу, а тому відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його права на життя, передбаченого ч.1 ст.27 Конституції України.

Суд доходить висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту способом, вказаним позивачем, так як останній передбачений законом, а саме ч.2 п.9 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.23 ЦК України.

Суд, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди в межах заявлених позивачем вимог, що становить 100000 грн., керується вимогами, передбаченими ч.4 ст.23 ЦК України, та вважає встановленими наступні обставини, які мають істотне значення: позивач визнаний інвалідом 2 групи загального захворювання, що пов`язано з травмою, отриманою при виконанні обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку в Афганістані, позивач страждає на ряд хронічних захворювань, стан здоров`я позивача з кожним роком погіршується, незважаючи на те, що останній змушений докладати додаткові зусилля для підтримання належного стану здоров`я: періодично кожного року, а коли й частіше, проходити лікування в медичних закладах, позивач постійно відчуває фізичні страждання від головних болей, безсоння, болі у травмованих місцях, позивач також переносить моральні страждання, пов`язані з відчуттям втрати душевної рівноваги, дратівливості, розпачу, так як витрати на лікування перевищують його доходи і погашаються за рахунок доходів членів його сім`ї, при цьому суд враховує вимоги розумності і справедливості.

А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що грунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами, які перевірені дослідженими судом доказами.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності доказів позовних вимог, відсутності вини відповідача, так як дані твердження не ґрунтуються на встановлених судом обставинах, що перевірені дослідженими судом доказами.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог.

Так як рішення ухвалено на користь позивача, якого на підставі п.1 п.п.2 ст.5 Закону України Про судовий збір звільнено від сплати судового збору в розмірі, передбаченого п.1 п.п.1 абзац 2 ст.4 Закону України Про судовий збір, що становив 1000 грн., то судовий збір в сумі 1000 грн. підлягає стягненню відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 8-11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст.27 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 23, 170, 1167 ЦК України, ст.17 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з Міністерства Оборони України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Стягнути з Міністерства Оборони України в дохід держави судовий збір в сумі 1000 грн.

З рішенням в повному обсязі особи, які беруть участь у справі, можуть ознайомитися 09.06.2017 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка була відсутня в судовому засіданні, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Ярош С.О.