Єдиний унікальний номер 236/2706/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1173/2017
Головуючий у 1 інстанції Бікезіна О.В.
Доповідач Санікова О.С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Канурної О.

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції

за апеляційними скаргами Кабінету Міністрів України, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, Державної казначейської служби України на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 травня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Краснолиманського міського суду з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, посилаючись на те, що вона є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Донецька область, місто Лиман, вул. Почтова, 9 на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року. Згідно правовстановлюючих документів загальна площа житлового будинку складає 66,4 кв.м.

Згідно акту про пожежу від 4 червня 2014 року, складеного 21 державним пожежно-рятувальним загоном Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій 4 червня 2014 року приблизно о 12.00 годин виникла пожежа в зазначеному будинку, в результаті якої житловий будинок був повністю знищений.

В акті зазначена причина виникнення пожежі у знищення житлового будинку, а саме: влучення в даний житловий будинок снаряда в ході артилерійського обстрілу.

За даним фактом на підставі її заяви Лиманським відділенням поліції Словянського відділу поліції ГУП Донецької області 10 червня 2014 року було розпочато досудове розслідування і відповідне кримінальне провадження було зареєстровано в єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000527.

10 червня 2014 року слідчим Лиманського відділення Словянського відділу поліції ГУП Донецької області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000315 за її заявою з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за с.2 ст. 194 КК України.

Згідно акту обстеження нерухомого майна №2 від 29 липня 2014 року, складеного комісією, членами якої були представники Лиманської міської ради, житлово-комунального господарства м. Лиман, КП бюро технічної інвентаризації, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Лиман по вул.. Почтовій №9, був зруйнований в раніше зазначений час повністю на 100%.

На підставі зазначеного та в силу ст..ст. 1,3,11,19,30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст..ст. 10,21,86 Кодексу цивільного захисту, ст. 43 Бюджетного кодексу України, Закону України «Про Кабінет Міністрів України», ст.. 8 Конституції України, наказу Міністерства регіонів, регіонального розвитку і будівництва України просила відшкодувати завдану шкоду за рахунок коштів державного бюджету у сумі 672 167 грн. 20 коп. та витрат, понесені по даній справі, в тому числі з оплати юридичної допомоги в сумі 4000 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: відшкодовано ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений житловий будинок в сумі 672 167 грн. 20 коп.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду не погодились представник Кабінету Міністрів України Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області та Державна казначейська служба України.

Представник Головного територіального управління юстиції у Донецькій області , якій дії в інтересах Кабінету Міністрів України в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник Кабінету Міністрів України зазначає, що обґрунтовуючи позов позивач вказує різні його підстави : просить стягнути шкоду заподіяну внаслідок проведення антитерористичної операції та терористичного акту, але кожна з них є підставою для окремого позову, підлягає доказуванню різними фактичними даними та для вирішення позовів за цими підставами застосовуються різні норми матеріального права; звертає увагу, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту завдання шкоди саме внаслідок терористичного акту, не враховано, що відповідно до інформації, наданої державним пожежно-рятувальним загоном ГУ ДСНС України у Донецькій області ДСНС України не є органом досудового розслідування згідно ч.1 ст. 38 КПК України; складання протоколу огляду місця події, повязаного з пожежею покладається на слідчого слідчо-оперативної групи МВС; акт про пожежу та акт обстеження нерухомого майна від 29.07.2014 року не містять відомостей, що майно позивача зруйновано саме внаслідок терористичного акту, в звязку з чим не може бути врахований в якості належного доказу, відсутня незалежна оцінка вартості завданих збитків, що є обовязковим при визначенні збитків або розміру відшкодування; апелянт звертає також увагу на відсутність добровільної передачі позивачкою права власності на будинок; судом не враховано, що в матеріалах справи є відповідь міського голови Лиманської міської ради про те, що ОСОБА_1 не зверталась до Лиманської міської ради з приводу надання матеріальної допомоги по відновленню пошкодженого майна, будівництва чи закупівлі квартири (житлового будинку) Лиманською міською радою; посилаючись у позові на ст.ст.1, 11, 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст.ст.1, 3, 11, 18, 214, 258, 374 КПК України, ст.1177 ЦК України позивач не надала належних доказів щодо наявності вироку по кримінальній справі, який набрав законної сили, адже лише вироком суду може бути визначена кваліфікація кримінального правопорушення; вважає, що посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини, як на підставу для відшкодування матеріальної шкоди також є безпідставним та не є необхідним для правильного, всебічного й обєктивного розгляду справи, оскільки обставини, предмет правовідносин в межах даного спору відрізняються від обставин, викладених у рішеннях Європейського суду з прав людини та не підлягають застосуванню.

Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі також просить скасувати рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі; зазначає, що стаття 7 Бюджетного Кодексу України передбачає, що бюджетні кошти використовується тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік » не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам внаслідок терористичного акту, оскільки відповідно до вимог закону субєктами боротьби з тероризмом є Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство оборони України, вважають, що незалучення до участі у справі цих установ є порушенням норм процесуального права; позивачем не надано доказів на підтвердження факту добровільної передачі пошкодженого/зруйнованого майна місцевій державній адміністрації або органу місцевого самоврядування, субєкту господарювання, що унеможливлює застосування ст.86 Кодексу цивільного захисту України щодо виплати грошової компенсації вартості майна за рахунок держави; вважає, що відповідно до п.п. 24, 27 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» повноваження щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції, покладається на місцеві адміністрації на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей та військово-цивільні адміністрації, адже саме вони є розпорядниками бюджетних коштів в даному випадку.

У судовому засіданні апеляційного суду представник Головного територіального управління юстиції у Донецькій області , якій дії в інтересах Кабінету Міністрів України підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з»явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області , якій дії в інтересах Кабінету Міністрів України, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2012 року, засвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (реєстровий №2735), зареєстрований КП БТІ м. Словянська 06.09.2012 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок № 9 по вул. Поштова в м. Лиман (колишній ОСОБА_2) Донецької області, загальною площею 66,4 кв.м.

За вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Згідно довідки 21 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області, 03.06.2014 року на території приватного домоволодіння за адресою: Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Поштова, б.9 сталася пожежа. Внаслідок пожежі знищено житловий будинок повністю. Причина пожежі влучення снаряду.

Відповідно до акту про пожежу від 04.06.2014 року комісією встановлено, що 04 червня 2014 року о 12:05 год. до підрозділу МНС України від ОСОБА_5 надійшло повідомлення про пожежу за адресою: Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Поштова, б.9. Пожежу ліквідовано силами чергового караулу Державної пожежно-рятувальної частини 69 Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України о 11год.15 хвл. 04.06.2014 року. Пожежею знищено житловий будинок. Пряма шкода від пожежі складає (орієнтовно) 100000 грн. Встановлено причину пожежі вибух снаряду.

Згідно звіту про причини виникнення пожежі від 05.06.2014 року при огляді місця пожежі за адресою: Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Поштова, б.9 було встановлено, що внаслідок пожежі було знищено: будинок повністю, меблі, особисті речі. Пожежа виникла внаслідок артилерійського обстрілу та влучення снаряду в житловий будинок.

Згідно акту №2 обстеження нерухомого майна від 29.07.2014 року, який затверджено заступником Краснолиманського міського голови ОСОБА_6, комісією встановлено, що житловий будинок № 9 по вул. Поштова в м. Красний Лиман Донецької області зруйнований на 100%.

ОСОБА_1 зверталась до Краснолиманського міського відділу ГУ МВС України в Донецькій області за фактом пошкодження домоволодіння, дана заява зареєстрована та внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000527 від 10.06.2014 року за ознаками ч. 2 ст. 194 КК України. Згідно повідомлення Лиманського ВП Слов»янського відділу поліції від 24.03.2017 року в кримінальному провадженні проводиться досудове розслідування, ОСОБА_1 допитано як потерпілу, винні особи не встановлені, матеріальну шкоду не встановлено.

Згідно протоколу №1 від 04.11.2016 року засідання комісії з обстеження обєктів, які постраждали під час проведення АТО визначено 3 категорію технічного стану житлового будинку за адресою: Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Поштова, б.9 (не підлягає відновленню- повне порушення будівлі).

З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин .

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційних скарг відповідачів, обґрунтовано виходив з того, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про боротьбу з тероризмом», матеріальну шкоду було завдано позивачеві внаслідок терористичного акту під час проведення антитерористичної операції та відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто покладається на державу.

Доводи апеляційної скарги відповідача - КМУ в тій частині, що застосування ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», як підстави для відшкодування шкоди можливо лише за наявності обвинувального вироку за ст.258 КК України не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Проте в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, належний їй на праві власності будинок не з її волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується актом обстеження нерухомого майна, пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції № 2 від 29 липня 2014 року.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилалась на те, що така шкода завдана їй внаслідок подій, які відбувалися у місті ОСОБА_2 (ОСОБА_2) в період з 12 квітня по 05 липня 2014 року , а саме, внаслідок обстрілів на території міста ОСОБА_2 (ОСОБА_2) в період проведення антитерористичної операції.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI).

Терористичний акт це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Красний Лиман Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема:

- забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування);

- забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою).

На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу.

Саме на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р, розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації від 05.01.2015 року № 1 29 липня 2014 року був обстежений будинок позивача складено акт № 2 від 29 липня 2014 року обстеження обєкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, та встановлено, що обстежуваний житловий будинок був пошкоджений внаслідок влучання з артилерійської зброї під час бойових дій, що повязані з проведенням на території області антитерористичної операції, згідно наказу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подалання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Встановлено , що внаслідок цих подій належний позивачу будинок для подальшої експлуатації не придатний.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим.

Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону.

Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те , що відшкодування шкоди має бути покладено на відповідну військово цивільну адміністрацію, де розташований пошкоджений будинок через відсутність відповідних видатків на таке відшкодування у державному бюджеті України апеляційний суд також не може прийняти до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

Відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосубєктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обовязків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобовязані особи.

Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обовязків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою субєкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обовязки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 в якості відповідача зазначила саме Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України як представника держави Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), апеляційний суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України.

Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Проте реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку , що позивач має право на відшкодування завданій їй шкоди за рахунок держави незалежно від її вини, що і передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» і Кабінет Міністрів України та Державна казначейська служби України є належними відповідачами у даній справі.

Разом з тим, судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, що призвели до не правильного вирішення спору.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування матеріальної шкоди завданої позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки порядок визначення розміру відшкодування грошової компенсації за зруйнований або пошкоджений будинок внаслідок терористичного акту не теперішній час законом не визначний, суд , при визначенні розміру відшкодування застосував аналогію права та визначив розмір відшкодування виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна, згідно вимог ч. 10 ст.86 Кодексу цивільного захисту України.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції в цієї частині виходячи з наступного.

Дійсно стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування. Проте такий визначений Кодексом цивільного захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 1 липня 2013 року.

Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4).

Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності.

До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу).

Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільного захисту забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», субєктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Одним з таких субєктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24).

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом».

Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.

Відповідно до частини 10 ст.86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Частиною 9 ст.86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок державного бюджету здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, субєктам господарювання.

Так, системний аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, предявляючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, погодитись на добровільну передачу пошкодженого чи зруйнованого внаслідок терористичного акту будинку місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування (ст. 86 Кодексу цивільного захисту України).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачка не зверталась до міської ради або до державної адміністрації із пропозиціями про добровільну передачу пошкодженого будинку, чи можливості забезпечення її новим житлом замість зруйнованого; з огляду на положенняст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України про нерозривну цілісність земельної ділянки і обєкта нерухомості, на якій він знаходиться, які регулюють автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до нового власника нерухомості, позивачка не відмовилась і від земельної ділянки, на якій знаходиться будинок.

Згідно відповіді Міського голови міста ОСОБА_2 за № 07-54 від 12 січня 2017 року стосовно добровільної передачі зруйнованого житла органам місцевого самоврядування ОСОБА_1 не зверталася.

Крім того, оскільки обовязок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи, то у звязку з наведеним та на виконання вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд не обговорив питання з метою залучення до участі у справі осіб, до яких у подальшому держава у разі доведення позову може предявити регресні вимоги про відшкодування шкоди. Зазначені обставини є загальновідомими (ч. 2 ст. 61 ЦПК України) та випливають як із національних законодавчих актів, так і з міжнародних актів про агресію проти України.

Враховучи наведені обставини, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області при подачі сплачений судовий збір в розмірі 7 393 грн. 84 коп. Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то зазначена сума збору підлягає стягненню з неї на рахунок Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України апеляційний суд ,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 травня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на рахунок Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, код 34898944, банк платника Державна казначейська служба України, код банку 820172, рахунок № 1222 судовий збір в сумі 7 393 грн. 84 коп.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді: