Провадження № 2/161/2420/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Подзірова А.О., при секретарі Кубяк О.В., за участі відповідача - ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

22 грудня 2016 року Публічне акціонерне товариства «Брокбізнесбанк» (далі позивач, ПАТ «Брокбізнесбанк», банк) звернулося в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач-1, ОСОБА_4М.), ОСОБА_1 (далі відповідач-2, ОСОБА_1О.) про стягнення заборгованості за кредитним договором №536/07 від 23 серпня 2007 року в сумі 57 315,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 серпня 2007 року між банком та відповідачем-1 був укладений кредитний договір №536/07 у сумі 45 000,00 доларів США під 12,5% річних, з кінцевим терміном повернення до 22 серпня 2012 року на споживчі потреби.

Також 23 серпня 2007 року між банком та відповідачем-2 був підписаний договір поруки №536/07 в забезпечення належного виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором від 23 серпня 2007 року №536/07.

Однак, відповідач ОСОБА_4 свої зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконав і станом на 05.10.2016 року в нього виникла заборгованість перед ПАТ «Брокбізнесбанк» на загальну суму 57 315,55 грн., яка складається з 1 273,39 доларів США, що еквівалентно 32 935,49 грн. заборгованість по кредиту, 36,25 доларів США, що еквівалентно 937,59 грн. заборгованість за процентами, 665,95 доларів США, що еквівалентно 17 224,41 грн. пені/неустойки за прострочення сплати кредиту, 46,16 доларів США, що еквівалентно 1 193,90 грн. - пені/неустойки за прострочення сплати процентів, розрахунок 3% річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України за неправомірне користування чужими грошовими коштами 183,63 доларів США, що еквівалентно 4 904,67 грн. 67 коп.; розрахунок 3 % річних згідно статті 625 Цивільного кодексу України за неправомірне користування чужими грошовими коштами 4,62 доларів США, що еквівалентно 119,49 грн.

В звязку з чим, просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» вказану заборгованість та судові витрати, повязані з розглядом справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Додатково зазначив, що позовна давність у даній справі не пропущена, оскільки після спливу позовної давності відповідач-1 вчиняла дії на виконання укладеного кредитного договору, а саме сплачувала кредитну заборгованість.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час судового розгляду подали заяву про застосування строку позовної давності у даній справі з тих підстав, що кінцевий термін повернення за кредитним договором є 22 серпня 2012 року, а до суду позивач звернувся лише 29 грудня 2016 року.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав.

Перед вирішенням питання про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідним надати правову оцінку позовним вимогам по суті.

Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 536/07, згідно якого позичальнику було надано кредит в сумі 45 000,00 доларів США під 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 22 серпня 2012 року на споживчі потреби (а.с. 6 - 10).

01 вересня 2008 року ОСОБА_4 та банком було підписано додаткову угоду до кредитного договору № 536/07 від 23.08.2007 року, якою було підвищено відсоткову ставку до 15 % річних.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_4 належним чином не виконала взяті на себе зобовязання, в звязку з чим у неї станом на 05.10.2016 року виникла заборгованість перед ПАТ «Брокбізнесбанк» на загальну суму 57 315,55 грн., яка складається з 1 273,39 доларів США, що еквівалентно 32 935,49 грн. заборгованість по кредиту, 36,25 доларів США, що еквівалентно 937,59 грн. заборгованість за процентами, 665,95 доларів США, що еквівалентно 17 224,41 грн. пені/неустойки за прострочення сплати кредиту, 46,16 доларів США, що еквівалентно 1 193,90 грн. - пені/неустойки за прострочення сплати процентів, розрахунок 3% річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України за неправомірне користування чужими грошовими коштами 183,63 доларів США, що еквівалентно 4 904,67 грн. 67 коп.; розрахунок 3 % річних згідно статті 625 Цивільного кодексу України за неправомірне користування чужими грошовими коштами 4,62 доларів США, що еквівалентно 119,49 грн. (а.с. 20 26).

Як встановлено судом, квитанцією №1 від 22 березня 2017 року ОСОБА_4 сплатила 1 310,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №536/07.

У пункті 2.7 кредитного договору сторони визначили, що в першу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом, а в другу чергу строкова заборгованість за нарахованими процентами користування кредитом, в третю чергу погашаються прострочена заборгованість, Крім того визначено, що банк може змінити порядок погашення заборгованості (а.с.6-7).

З врахуванням встановленого порядку, відсутності уточнення або зміни позовних вимог позивачем, суд зазначає, що ОСОБА_4 погасила вимоги банку в частині сплати 1 273,39 доларів США основного боргу, 36,25 доларів США процентів, 0,36 долара США пені і в цій частині суд визнає позовні вимоги банку необґрунтованими.

В іншій частині позовні вимоги банку до ОСОБА_4 є обґрунтованими.

Що стосуються вимог до поручителя, суд зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання зобовязань 23.08.2007 року між ОСОБА_1 та банком було підписано договір поруки № 536/07 за належне виконання взятих на себе зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором № 536/07 від 23 серпня 2007 року (а.с.16-17).

Відповідно до розділу 1 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором всім своїм майном в тому ж обсязі, що і боржник. Відповідальність боржника і поручителя перед кредитором є солідарною.

Пунктом 3.2. договору поруки визначено, що порука припиняється з припинення забезпеченого нею зобовязання. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку зобовязання не предявить позову до поручителя.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 17 вересня 2014 року №6-6цс14, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судом.

Оскільки позивач та ОСОБА_1 самостійно визначили у договорі, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку зобовязання не предявить позову до поручителя, враховуючи, що згідно пункту 1.1 кредитного договору строк користування кредитом був встановлений до 22 серпня 2012 року, а банк звернувся з позовом до поручителя лише 22 грудня 2016 року (а.с.31), тобто з пропуском шестимісячного строку встановленого у пункті 3.2 договору поруки, тому суд дійшов висновку, що наразі порука ОСОБА_1 вважається припиненою і позовні вимоги до нього є необґрунтованими, тому в задоволенні позову до ОСОБА_1 слід відмовити з цих підстав.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги до ОСОБА_4 є обґрунтованими у повному обсязі, а до ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Однак, під час судового розгляду обома відповідачами були зроблені заяви про застосування строку позовної давності.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено судом, згідно умов укладеного між банком та відподачем-1 кредитного договору, строк повернення кредитних коштів був встановлений до 22 серпня 2012 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості останній платіж та, в звязку з чим переривання строку позовної давності відбулося ще17.07.2013 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Банк звернувся з позовом до відповідачів лише 22 грудня 2016 року (а.с.31), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності для основного зобовязання та відсотків та річного для неустойки.

Як встановлено судом, квитанцією №1 від 22 березня 2017 року ОСОБА_4 сплатила 1 310,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №536/07.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника банку, що 22 березня 2017 року ОСОБА_4 здійснила виконання зобовязання шляхом сплати 1 310,00 доларів США та в звязку з чим відбулося переривання строку позовної давності відповідно до ст.. 264 ЦК України, з наступних підстав.

Частиною першою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною першою статті 267 ЦК України, передбачено, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Враховуючи вищезазначені положення закону, су прийшов до висновку, виконання боржником свого зобовязання після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності, оскільки позовна давність вже сплинула, а тому суд не бере до уваги посилання відповідача на факт сплати ОСОБА_4 1 310,00 доларів США 22 березня 2017 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Вказана позиція також відображена у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 №6-20цс14 та постанові пленуму ВГС України від 29.05.2013 року N 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Відповідно до ст.. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки судом встановлений факт спливу позовної давності, враховуючи, що ОСОБА_4 виконала боргове зобовязання після відкриття провадження по справі, неможливості визначення порядку погашення заборгованості позивачем, відповідно до п. 2.7 кредитного договору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з неустойки та нарахувань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України слід відмовити в звязку з спливом позовної давності, щодо основної вимоги.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 89, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 257, 261, 264, 267, 509, 510, 526, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 19 червня 2017 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_5