Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Орловської Ярослави Борисівни та ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И Л А :

21 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася в Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог від 25 серпня 2016 року, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка продовжує навчання у Економічному університеті м. Вроцлав Республіка Польща, у твердій грошовій сумі в розмірі 6000,00 грн. щомісячно, на період навчання з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною 23 років, зокрема до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а також стягнути додаткові витрати, пов'язані з оздоровленням, особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини у зв'язку з наявністю в неї здібностей, талантів, які були витрачені до повноліття дитини у розмірі 73091,99 грн. та судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/728/2017 Головуючий у 1 інстанції : Бердій М.А.

Доповідач : Григоренко М.П.

витрат на повнолітню дочку, яка продовжує навчання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їхньої повнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 6000 грн. щомісячно, на період навчання, до досягнення дочкою ОСОБА_4 двадцяти трьох років, починаючи з дня пред'явлення позову 21 березня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення додаткових витрат на дитину, представник ОСОБА_1 - адвокат Орловська Я.Б. подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно залишив вказані позовні вимоги без задоволення, оскільки стороною позивача були надані всі необхідні докази з даного приводу і ці додаткові витрати були понесені ще до досягнення дитиною повноліття, а тому підлягали стягненню у відповідності до глави 16 СК України.

Розмір аліментів, які сплачував ОСОБА_3 на той час не покривав половини здійснених додаткових витрат на дитину. Відомості, що відповідач до повноліття доньки надавав добровільно кошти на додаткові потреби не підтверджені жодними доказами. Також відомості про здачу в оренду квартири, яку отримала дочка ОСОБА_5 після поділу майна подружжя є неправдивими та не підтверджені доказами.

Судом залишено поза увагою, що після поділу майна позивачка залишилася без будь-якого майна, усе майно набуте за час шлюбу, залишилося у власності відповідача.

Позивачка, як мати, максимально намагається забезпечити належне утримання та розвиток спільної з відповідачем дитини, натоміть відповідач вирішив перекласти свій обов'язок щодо утримання дитини на позивача, яка хворіє хронічними захворюваннями та сама потребує допомоги, а також на доньку, яка навчається і не може себе утримувати.

Крім того, суд першої інстанції не зазначив норм матеріального права, на підставі яких частково відмовив у задоволенні позовних вимог.

Із цих підстав просить змінити оскаржуване рішення суду, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на його незаконність, оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, які мають суттєве значення для правильного її вирішення та дійшов до хибного висновку про його ухилення від утримання своєї доньки, яка продовжує навчання, оскільки це спростовується наявними в матеріалах справи доказами, які свідчать про протилежне.

Поза увагою суду першої інстанції безпідставно була залишена та обставина, що ним у свій час було подаровано своїй доньці нерухоме майно, за рахунок якого остання має можливість забезпечити собі навчання в іноземному навчальному закладі, шляхом здачі цього нерухомого майна в оренду.

З моменту поступлення доньки на навчання ним було відкрито на ім»я останньої картковий рахунок, на якій він до травня 2016 року регулярно перераховував грошові кошти, в розмірі до 2000 грн., що підтверджується відповідними доказами.

Судом першої інстанції не було враховано положення статті 199 СК України, згідно якої батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно довідки Державної податкової інспекції у м. Рівне від 22.04.2016 року № 605/17-16-17-15-14 за перший квартал 2016 року, його чистий дохід, яким він може розпоряджатися на особистий розсуд, у квартал складає 15002,57 грн., тобто 5000,85 грн. щомісяця, а суд першої інстанції визначив аліменти в розмірі 6000 грн. щомісяця, при тому, що на його утриманні перебуває ще двоє неповнолітніх дітей.

Також в ході судового розгляду справи він пояснював, що має боргові зобов'язання, оскільки брав в позику кошти на втримання своєї підприємницької діяльності і які потрібно повертати.

Він визнав частково позовні вимоги ОСОБА_1 і в змозі щомісячно сплачувати аліменти на дитину в розмірі 1500 грн., тому вважає, що саме такий розмір аліментів повинен був стягнути суд, враховуючи його доходи та обставини справи.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення аліментів в сумі 6000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з нього аліменти в розмірі 1500 грн., починаючи з дня ухвалення нового рішення апеляційного суду.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 представник позивача Орловська Я.Б. вказує, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача аліментів, в розмірі 6000 грн., є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача Орловська Я.Б. підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача відхилити.

Відповідач ОСОБА_3 просив відхилити апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 Орловської Я.Б., а його апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 Орловської Я.Б. підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи на її користь із відповідача аліменти, а розмірі 6000 грн., щомісяця, на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався положеннями статті 199 СК України та виходив із пояснень позивачки про те, що із травня 2016 року відповідач взагалі перестав надавати грошові кошти на утримання своєї доньки, яка продовжує навчання, а їй самій важко утримувати свою дитину.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції керувався тим, що чинним законодавством не передбачено стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, а додаткові витрати, які понесла позивач до досягнення їхньою донькою повноліття, не можуть бути стягнуті, оскільки відповідач на той момент належним чином здійснював оплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у розмірі встановленому ухвалою Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 23.11.2004 року та добровільно надавав кошти на додаткові потреби дочки.

Крім того, суд першої інстанції з даного приводу також вказав, що позивач мала необхідні кошти на додаткові витрати своєї доньки за рахунок нерухомого майна, яке було подаровано дочці відповідачем і яке ОСОБА_1, зі слів ОСОБА_3, постійно здавала в оренду.

Колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, які стосуються залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, оскільки Рівненський міський суд вірно взяв до уваги ту обставину, що всі зобов'язання ОСОБА_3, по утриманню своєї доньки ОСОБА_4 до досягнення нею повноліття, випливали із затвердженої судом мирової угоди, яку той весь час виконував належним чином, а тому заявлені позовній вимоги в цій частині є безпідставними і доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 Орловської Я.Б. жодним чином цього не спростовують.

В той же час, оскаржуване рішення, в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню із відповідача на утримання своєї повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, має бути змінено, у зв'язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітня донька, син продовжує навчання, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умовою, якщо вони можуть надати матеріальну допомогу.

Стаття 200 СК України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітню доньку, сина в твердій грошовій сумі або в долі від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Крім того, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків.

Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років: продовження ними навчання: потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Вирішуючи дану справу по суті, положення вказаних правових норм суд першої інстанції взагалі не врахував.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що повнолітня донька сторін - ОСОБА_4 дійсно потребувала матеріальної допомоги своїх батьків для продовження навчання, через відсутність реальної можливості забезпечити себе необхідними коштами для навчання за рахунок своїх власних коштів, зокрема, за рахунок власної чотирьох кімнатної квартири в центрі міста Рівне, в якій вона сама фактично не проживає у зв'язку із навчанням у Польщі.

По справі встановлено і це не заперечується жодною із зацікавлених сторін по справі, що у 2012 році відповідач ОСОБА_3 подарував своїй доньці чотирьох кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Будь-яких ґрунтовних пояснень, з приводу того, чому повнолітня донька сторін не може продовжувати навчання за рахунок здачі в оренду вищевказаної квартири, при тому, що остання постійно проживає в іншому місці, сторона позивача не надала.

У своїх запереченнях на позов ОСОБА_3 пропонував взяти на себе вирішення всіх питань по здачі цієї квартири в оренду, а отримані грошові кошти передавати своїй доньці на навчання (т. 1 а.с. 193), але на цю пропозицію сторона позивача ніяк не відреагувала.

Так само, сторона позивача не надала будь-яких доказів, що до моменту звернення ОСОБА_1 до суду із своїм позовом, ОСОБА_3 ухилявся від свого обов'язку по утриманню своєї доньки, навпаки в матеріалах справи наявні достатні та переконливі докази, згідно яких вбачається, що відповідачем на ім'я своєї доньки було відкрито картковий рахунок, на який той продовжував здійснював перерахування грошових коштів і після досягнення донькою сторін повноліття, а припинив це робити тільки у травні 2016 року, коли до нього був пред'явлений позов по даній цивільній справі.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач ОСОБА_3 заявив, що йому не байдуже майбутнє його доньки, у нього гарні відносини із останньою і він завжди цікавився її життям, приймав участь у її вихованні та утриманні, а також має намір це робити і у майбутньому, але якщо із його думкою також будуть рахуватись при прийнятті тих чи інших рішень.

Вирішуючи питання про продовження навчання доньки у Польщі, між ним, позивачем та донькою було досягнуто домовленість, що остання, маючи «карту поляка» буде навчатись на безоплатній основі у певному ВУЗі і на певному факультеті, але в наступному ОСОБА_1 та його донька, не ставлячи його до відома і приховавши інформацію про батька від адміністрації навчального закладу, здали документи на навчання, форма якого є платною, не поцікавившись попередньо у нього про те, чи буде він мати змогу оплачувати таке навчання.

Дані доводи відповідача сторона позивача жодним чином не спростувала належними та допустимими доказами, а тому колегія суддів приймає їх до уваги, оскільки вони узгоджуються із фактичними обставинами справи та наявними матеріалами справи.

Відповідно до положень статей 141, 157 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Питання виховання дитини має вирішується батьками спільно.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою твердження відповідача про те, що його майновий стан у порівнянні із минулими роками значно змінився у гіршу сторону, через загострення економічної ситуації в Україні, у зв'язку із чим його чистий дохід за перший квартал 2016 року склав біля 15000 грн., що підтверджується відповідною довідкою із ДПІ м. Рівне, та про наявність на його утриманні ще двох неповнолітніх дітей.

Сам по собі факт наявності у відповідача певного рухомого та нерухомого майна, на думку колегії суддів, ще не свідчить про можливість останнього сплачувати аліменти, за рахунок використання цього майна, в тому розмірі, на якому наполягає позивач, оскільки будь-які докази, які вказували б на отримання ОСОБА_3 доходу за рахунок цього рухомого та нерухомого майна, в матеріалах справи відсутні.

При тому, як це вже наголошувалось вище, донька позивачів також не позбавлена можливості забезпечити собі навчання за рахунок наявного у неї нерухомого майна.

За таких обставина, на розсуд колегії суддів, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягали взагалі, так як остання не довела належними доказами, що її донька не має можливості самостійно забезпечити своє навчання за рахунок наявного у неї нерухомого майна та тих грошових коштів, які відповідач все ж таки надавав своїй доньці на добровільних засадах, до моменту звернення позивача із своїм позовом до суду, що ОСОБА_3 ухилявся від виконання свого обов'язку по наданню матеріальної допомоги своїй повнолітній доньці, яка продовжує навчання і що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання своєї доньки від першого шлюбу у більшому розмірі, ніж він її надавав раніше.

Проте, з огляду на те, що ОСОБА_3 не заперечує на визначенні судом конкретної грошової суми аліментів, які він має сплачувати на утримання своєї повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, в розмірі 1500 грн. на місяць, тому, на переконання колегії суддів, є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1, в порядку частини 4 статті 174 ЦПК України, шляхом зменшення розміру аліментів, який було визначено судом першої інстанції з 6000 грн. до 1500 грн., щомісячно і до закінчення повнолітньою донькою сторін - ОСОБА_4 навчання, але не довше ніж до досягнення останньою 23 років, починаючи із дня пред'явлення позову.

Вимога ОСОБА_3, яку останній висловив під час проведення судових дебатів в апеляційній інстанції, щодо стягнення аліментів безпосередньо на користь доньки, не підлягає задоволенню, так як такі вимоги ніхто в суді першої інстанції не заявляв і тому це буде суперечити засадам диспозитивності цивільного судочинства.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Орловської Ярослави Борисівни - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2017 року в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка продовжує навчання, змінити, зменшивши розмір аліментів з 6000 грн. до 1500 грн.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : С.В. Боймиструк

С.С. Шимків