Справа № 374/330/15-ц Головуючий у І інстанції
Провадження № 88-ц/780/15/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 1 12.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року у зв"язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних споруд , -

встановила:

У липні 2017 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року у зв"язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що підставою для ухвалення цього рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову з підстав пропуску строку позовної давності було рішення Ржищівського міського суду Київської області від 03 січня 2006 року, яке скасовано 18 травня 2017 року рішенням Апеляційного суду Київської області.

Висновки суду про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності щодо вимог про поділ жилого будинку АДРЕСА_1 ґрунтувались на тому, що на момент ухвалення рішення Ржищівського міського суду Київської області від 03 січня 2006 року, яким його було позбавлено права користування вказаним майном, міг довідатись про порушення свого права власності на спірне майно.

Таким чином, скасування рішення Ржищівського міського суду Київської області від 03 січня 2006 року є підставою для перегляду рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року у зв"язку з нововиявленими обставинами.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 заяву підтримав, представник ОСОБА_3 проти її задоволення заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи заявника та інших учасників судового процесу, колегія суддів вважає, що заява про перегляд рішення апеляційного суду Київської області за ново виявленими обставинами повинна бути задоволена з таких підстав.

Так, згідно із п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду.

Згідно роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами" від 30 березня 2012 року № 4 нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 9 даної постанови, скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК) може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.

Підставою скасування судового рішення може бути лише ухвалене судом судове рішення, а не рішення третейського суду або іншого державного органу.

Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв'язку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв'язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.

Встановлено, що у серпні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання житлового будинку по АДРЕСА_2 особистою приватною власністю, оскільки цей будинок вона придбала згідно з договором купівлі-продажу від 09 червня 1972 року та в період з 1973 по 1975 роки перебудувала його.

Правовстановлюючі документи на цей будинок видані в 1987 році під час перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який тривав з червня 1976 року по вересень 1994 року . Вказала, що будинок не може бути об'єктом спільної сумісної власності, оскільки набутий нею до укладення шлюбу, відповідач грошової та трудової участі в будівництві будинку не брав.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та надвірних споруд.

ОСОБА_2 посилався на те, що під час спільного проживання із ОСОБА_3 з 1978 року вони почали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1; будинок, прибудова, підвал були побудовані в 1983 році, погріб в 1985 році, убиральня в 1990 році в період перебування сторін у шлюбі.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 06 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2, скасовано рішення Ржищівського міського суду Київської області від 06 квітня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні первісного та зустрічного позовів ( а.с. 231-237, т.2).

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 03 січня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 ( а.с.40-41, т.3).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2017 року. рішення Ржищівського міського суду Київської області від 03 січня 2006 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( а.с. 42-43, т.3).

Із наведених судових рішень видно, що ухвалюючи рішення 08 листопада 2016 року та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 з підстав пропуску ним строку позовної давності щодо вимог про поділ спірного будинку, колегія суддів Апеляційного суду Київської області виходила з того, що на момент ухвалення рішення Ржищівського міського суду Київської області від 03 січня 2006 року, яким ОСОБА_2 було позбавлено права користування вказаним майном, він міг довідатись про порушення свого права власності на спірне майно( а.с. 231-237, т.2).

Отже, суд обґрунтував ухвалене 08 листопада 2016 року судове рішення скасованим рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 03 січня 2006 року, воно було підставою для ухвалення судового рішення про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної даності в розрізі обізнаності ОСОБА_2 про порушення свого права власності на спірне майно.

Враховуючи викладене, на думку суду, наявні передбачені п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 та скасування рішення апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, оскільки ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин про пропуск строку позовної давності ОСОБА_2, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Встановлено, що рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 06 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити і задовольнити його позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що під час спільного проживання із відповідачем з 1978 року сторони почали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1; будинок, прибудова, підвал були побудовані в 1983 році, погріб в 1985 році, убиральня в 1990 році в період перебування сторін у шлюбі. Ці обставини підтверджується датою реєстрації всіх членів сім'ї в новому будинку в будинковій книжці з 1988 року, його паспортом, де вказана дата реєстрації - 1988 рік, під час перебування у шлюбі. ОСОБА_3 не довела підстав, передбачених ст. 24 КпШС УРСР, які визначають особисту приватну власність подружжя, фактично будинок будував він за свої кошти, замовляв, купував і привозив матеріали.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із такого.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Цим вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 1972 року було придбано у власність житловий будинок по АДРЕСА_2

Відповідно до технічної документації на індивідуальне будівництво житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_8 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_3.) останній виділено присадибну земельну ділянку під забудову жилого будинку, площею 0,11 га і дозволено будівництво по АДРЕСА_2.

Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 20 грудня 1972 року ОСОБА_8 надано земельну ділянку по АДРЕСА_2.

Рішенням № 16 виконавчого комітету Кагарлицької районної Ради депутатів трудящих від 22 січня 1973 року, ОСОБА_8 надано дозвіл на індивідуальне будівництво (перебудову) житлового будинку в м. Ржищів.

В період з 26 червня 1976 року по 28 вересня 1994 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі .

25 квітня 1987 року ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1, право власності зареєстровано у реєстрі прав власності на нерухоме майно .

Ці обставини підтверджуються матеріалами справи і сторонами не сопорюються.

Згідно з приписами ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до практики тлумачення Конституційним судом України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (п.4 рішення №3-рп/2001 від 05.04.2001р. та п.4 рішення №13-рп/2002 від 02.07.2002р.), дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. ст. 22, 24 КпШС УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 01 жовтня 1985 року, складеного за участю ОСОБА_3 та погодженого її підписом, державна приймальна комісія встановила, що будівництво розпочато у вересні 1977 року і закінчено в листопаді 1982 року (а. с. 33).

Із технічного паспорту на спірне домоволодіння, виготовленого 07 вересня 2010 року, вбачається, що житловий будинок, підвал та прибудову побудовано в 1983 році, погріб в 1985 році, убиральню в 1990 році (а. с. 9 зворот).

Свідоцтво про право приватної власності на будинок отримано ОСОБА_3 25 квітня 1987 року, право власності зареєстровано у Фастівському МБТІ 29 квітня 1987 року.

ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їхні діти ОСОБА_9, ОСОБА_10 зареєстровані одночасно в будинку за адресою АДРЕСА_1 із 24 лютого 1988 року.

Разом із тим суд першої інстанції не надав належної оцінки цим доказам і при задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання спірного майна особистою приватною власністю виходив із припущень.

Зокрема, на підтвердження будівництва спірного будинку виключено за власні кошти та трудові зусилля в дошлюбний період 1973 - 1975 років ОСОБА_3 надано квитанцію № 661 від 12 грудня 1974 року на суму 299,20 руб. (придбання ракушняка) та від 26 листопада 1974 року на суму 5,40 руб. (придбання толю), рахунок-фактуру № 102 від 09 квітня 1974 року на суму 1066,20 крб. (придбання деталей будинку) на іншу особу ОСОБА_11, видаткову накладну № 468 від 10 липня 1973 року на суму 10 руб. 25 коп. (придбання буту).

Разом із тим, дані докази не підтверджують беззаперечно використання придбаних матеріалів конкретно на будівництво спірного будинку та у зазначений період.

Визнаючи спірний будинок особистою приватною власністю ОСОБА_4, суд першої інстанції узяв до уваги також показання свідків, не врахувавши, що свідки зі сторони ОСОБА_3 є її близьким родичем та особою, яка перебуває з нею у дружніх відносинах.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що термін здійснення будівництва відповідає вимогам п. 4 договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 20 грудня 1972 року, згідно із яким позивач зобов'язувалась приступити до будівництва не пізніше одного року, бо в разі порушення даних строків відповідно до п. 13 договору земельна ділянка могла бути вилучена у забудовника.

При цьому суд безпідставно відкинув докази, що містяться у правовстановлюючих та технічних документах на будинок за адресою АДРЕСА_1, зокрема щодо конкретного періоду здійснення його будівництва.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позивачем ОСОБА_3 не спростовано презумпції належності будинку до спільної сумісної власності подружжя, відтак рішення суду першої інстанції в частині задоволення її позову не можна вважати законним та обґрунтованим, воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

При цьому колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведено факт придбання спірного житлового будинку за спільні сумісні кошти або внаслідок спільної праці подружжя, оскільки обов'язок доказування в даному випадку покладено на позивача, оскільки діючим законодавством була передбачена презумпцію віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 як зустрічного, суд першої інстанції одночасно застосував наслідки пропуску позовної давності та вважав, що момент, з якого ОСОБА_2 міг дізнатися про порушення його права на частку у спільній сумісній власності подружжя є розірвання шлюбу і отримання відповідачем свідоцтва про розірвання шлюбу.

Пленум Верховного Суду України постановою від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» в п. 11 роз'яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, одночасна відмова рішенням суду в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності і в зв'язку із його недоведеністю є помилковою.

Вирішуючи питання про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на ? частину спірного будинку як майна подружжя, суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України.

Оскільки встановлено, що будинок за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, розмір часток ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в праві власності є рівним і становить 1/2 частини будинку.

Таким чином, обставини, на які посилався ОСОБА_2 у позові, знайшли підтвердження під час розгляду справи і винсовки суду про відмову у задоволенні зустрічного позову у зв»язку з його недоведеністю не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Крім того, колегія суддів не погоджується із висновками суду щодо відмови у задоволенні зустрічного позову з підстав пропуску строку позовної давності, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд першої інстанції мав врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Така позиція викладена у висновках Верховного Суду України у постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року.

Як видно із матеріалів справи, 16 лютого 2016 року ОСОБА_3 подала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а. с. 124).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом про визнання права власності на ? частину спірного будинку у вересні 2015 року ( а.с.31, т.1).

На думку суду, для ОСОБА_2 початок перебігу строку позовної давності є дата подання ОСОБА_4 позову про визнання спірного майна особистою приватною власністю у серпні 2015 року ( а.с.2, т.1), оскільки до цього часу ОСОБА_2, будучи прописаним за адресою спірного будинку та отримуючи саме за цією адресою пенсію, не знав і не міг знати про порушення його права на спірний будинок.

За таких обставин, при зверненні до суду позивач ОСОБА_2 не пропустив загальний трирічний строк позовної давності, тому відсутні підстави для відмови у позові у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення позову ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 361-366 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 06 квітня 2016 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних споруд задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину жилого будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 загальною вартістю 37792 гривні 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1960 гривень 91 копійка.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :