АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарях - Гарматюк О.Д., Іваницької О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року по справі за позовом Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визнання незаконним утримання на території України неповнолітньої дитини, повернення неповнолітньої дитини до Словацької Республіки, зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах громадянина Словацької Республіки ОСОБА_2 звернулось до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначило, що 13 квітня 2013 року відповідачка без згоди та попереднього повідомлення батька дитини ОСОБА_2, вивезла доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі Словаччини на нове місце проживання в Україні.

Вказує, що відповідачем порушуються права позивача на піклування про дитину, на визначення місця проживання дитини, зокрема, які виникли згідно з постановою районного суду м. Пряшів від 01 лютого 2013 року, залишеною без змін судовим рішенням апеляційної інстанції Крайського суду м. Пряшів від 04 квітня 2013 року, яким визначено порядок піклування батьком про дитину.

Таким чином, посилаючись на Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV, позивач просив визнати утримання відповідачкою на території України неповнолітньої дитини незаконним та повернути дитину до місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1. (т.1 а.с.1-8)

Відповідач проти позову заперечувала та зазначила, що перебувала з позивачем у шлюбі та протягом певного часу проживала в будинку чоловіка у м. Пряшів, Словацька Республіка, разом з їх спільною донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Внаслідок складних відносин з чоловіком, рішенням суду від 04 жовтня 2012 року шлюб було розірвано і вона разом із донькою 13 квітня 2013 року в установленому законом порядком переїхала на постійне місце проживання на територію України. Вважає, що права позивача щодо піклування над дитиною з її боку не порушувались, оскільки сам позивач не заперечував проти переміщення дитини на територію України, крім того саме переміщення не позбавляє можливості позивача приїздити до дитини та спілкуватись з нею. Відповідачка вказує, що вона забезпечила дитину належними умовами проживання, належним чином піклується про здоров'я, виховання та розвиток дитини, крім того, в розумінні ст. 12 Конвенції 1980 року, дитина прижилася і повністю адаптувалась у новому середовищі на території України. (т.1 а.с.81-88)

Справа розглядалась судом неодноразово.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено. (т.1 а.с.227-232, т.2 а.с.75-80, 84-86)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року скасовано рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (т.2 а.с.116-119)

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року в задоволенні позову Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Служби у справах дітей Виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визнання незаконним утримання на території України неповнолітньої дитини, повернення неповнолітньої дитини до Словацької Республіки, зобов'язання вчинити дії відмовлено. (т.2 а.с.227-232)

В апеляційній скарзі позивач посилався на необґрунтованість та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не врахував обставин і доказів якими обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. (т.2 а.с.237-244)

В судовому засіданні представник позивача Цибух К.С. підтримала скаргу і просила її задовольнити, відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_2 представник апелянта Цибух К.С. не заперечувала в суді апеляційної інстанції. Начальник Служби у справах дітей Виконавчого комітету Бориспільської міської ради просила розглянути справу за відсутності представника.(т.3 а.с. 8-10, 19-24)

Зважаючи на положення ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Скасувавши ухвалені у справі судові рішення із направленням матеріалів справи на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції в ухвалі від 14 грудня 2016 року, виходячи зі змісту Конвенції 1980 року зазначив, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). При розгляді справи суди не встановили, чи є постійне місце проживання ОСОБА_5 саме в Словацькій Республіці, безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування, а відтак, чи підлягають застосуванню положення Конвенції 1980 року про повернення дитини. (т.2 а.с.116-119)

Відповідно до положень частини 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 9 Конституції Українита статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року була ратифікована Україною 11 січня 2006 року.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, її цілями є: а) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Згідно із частиною 1 статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

- заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

- заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13);

- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. b ч. 1 ст. 13);

- дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

- повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

- з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

- чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, щотой, хтостверджує пронаявність певногофакту, повиненйого довести.

При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини.

Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною.

Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі N 6-58цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом встановлено, що громадянин Словацької Республіки ОСОБА_2 та громадянка України ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. (т.1 а.с.89-90)

Згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Прешов, Словацька Республіка. Її батьками є громадянин Словацької республіки ОСОБА_2 та громадянка України ОСОБА_3. (т.1 а.с.12-13)

Згідно Довідки про реєстрацію особи громадянином України наданої Генеральним консульством України в Пряшеві від 22 січня 2010 року № 61320/19-536-1-10 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована громадянкою України згідно ст. 7 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року. (т.1 а.с.160)

Відповідно до Посвідчення про відвідування дитячого садка (Сабиновська, 22/А 08001 Прешов) від 22 квітня 2013 року Ев. № 2/13, дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,місце проживання АДРЕСА_1, відвідувала дитячий садок з 01 вересня 2010 року. (т.1 а.с.15)

У поданих до районного суду запереченнях та поясненнях сторони не заперечували обставин щодо проживання до 04 жовтня 2012 року дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з її батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у Словацькій Республіці за адресою: АДРЕСА_1.

Так само сторонами не заперечувався і факт проживання дитини разом з її матір'ю, окремо від батька, у гуртожитку, найманій квартирі в м. Прешов, Словацької Республіки до 13 квітня 2013 року. (т.1 а.с.81-88, 211-215)

Відповідно до постанови Районного суду м. Прешова від 01 лютого 2013 року, позивач має право зустрічатися з донькою - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,кожного четверга непарного тижня від 16 год. 00 хв. до п'ятниці до 16 год. 00 хв.; кожну суботу парного тижня від 09 год. 00 хв. до неділі 18 год. 00 хв. Батько повинен неповнолітню ОСОБА_5 взяти в місці проживання матері у встановлений день і час, і у встановлений день і час її в місці проживання віддати матері; Мати повинна неповнолітню ОСОБА_5 на зустріч з батьком належно приготувати і у встановлений час у місці проживання віддати батькові. Цей попередній досудовий захід буде тривати до остаточного закінчення процесу, що ведеться Районним судом м. Прешов за № 28Р 332/2012.

За змістом цієї ж постанови Районного суду міста Прешов, судом, на час розгляду справи, було встановлено проживання неповнолітньої ОСОБА_5 разом з мамою у студентському гуртожитку Прешовського університету.(т.1 а.с.37-45)

Вказана постанова була переглянута в апеляційному порядку та затверджена Постановою Крайського суду м. Прешова від 04 квітня 2013 року. (т.1 а.с.46-48)

ОСОБА_3 мала дозвіл на постійне проживання на необмежений час у Словацькій Республіці та відповідне посвідчення, строк дії якого сплив 30 листопада 2016 року.(т. 1 а.с. 148-149)

13 квітня 2013 року ОСОБА_3 разом з дитиною ОСОБА_5 виїхала в Україну, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті.(т. 1 а.с. 145-147)

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_5 разом з матір'ю ОСОБА_3 мали тимчасове місце проживання у Словацькій Республіці безпосередньо перед переміщенням дитини ОСОБА_5 в Україну.

Реєстрація дитини ОСОБА_5 громадянкою України, а також законність перетину нею разом з матір'ю у квітні 2013 року кордону між Словаччиною та Україною ніким не оскаржені.

Вищевказане свідчить про відсутність заперечення позивача ОСОБА_2 проти переміщення та (або) утримання дитини в Україні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки задоволено. Шлюб, укладений 04 листопада 2006 року між сторонами розірвано. Неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати разом з матір'ю ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно на утримання малолітньої донькиОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 21 вересня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили і в частині стягнення аліментів звернуто до виконання. (т.1 а.с.89-91)

За місцем навчання у Бориспільській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 6 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,характеризується позитивно, здібна, кмітлива. Зазначено, що мама учениці приділяє належну увагу вихованню доньки.(т.1 а.с.164, т.2 а.с.59, 176, 177)

Так само позитивно ОСОБА_5 характеризується і за місцем навчання у Бориспільській дитячій музичній школі. (т.2 а.с.60)

З листопада 2016 року ОСОБА_5 успішно навчається на курсах англійської мови. У групі дівчинка легко знаходить спільну мову з учнями. (т.2 а.с.187)

Відповідно до наданих табелів навчальних досягнень учениці Бориспільської ЗОШ І-ІІІступенів № 6 ОСОБА_5, за 2 та 3 класи, її успішність становлять переважно відмінні оцінки. (т.2 а.с.173, 180)

Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 24 липня 2017 року №405 погоджено висновок щодо розв'язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини, згідно якого доцільним визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з її матір'ю ОСОБА_3 (т.2 а.с.213)

Приймаючи до уваги вище зазначені обставини колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що на час розгляду справи в суді, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на законних підставах перебуває на території України зі своєю матір'ю.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дитини має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

У даній справі судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК Українита принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю.

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень статті 12 частини I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Згідно зі статтею 171 СК України, думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. Згідно із частиною третьою статті 171 СК суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (за винятком справ про усиновлення). Однак це не звільняє суд від необхідності з'ясувати думку дитини.

На виконання вищевказаних міжнародних та національних правових норм, колегія суддів апеляційного суду забезпечила дитині ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій на час розгляду справи апеляційним судом було майже 10 років, можливість (в присутності її матері) бути заслуханою апеляційним судом в ході судового розгляду.

Заслухавши пояснення ОСОБА_5, колегія суддів дійшла висновку, що дитина прижилась у новому середовищі на території України, відвідує школу, музичну школу, курси англійської мови, має високі показники у навчанні, друзів та спільні з останніми інтереси, повернення дитини в Словацьку Республіку нанесе більшої шкоди її інтересам, усталеному побуту, моральному, фізичному розвитку, ніж її залишення за постійним зареєстрованим місцем проживання в Україні.

При цьому, колегія суддів врахувала і пояснення ОСОБА_5 за якими вона має відчуття любові і прихильності до батька ОСОБА_2, має бажання і спілкується з батьком за допомогою мережі Інтернет-телефонії (Skype).

Вирішуючи питання щодо повернення дитини з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, районний суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, дослідив і встановив, що переміщення дитини не можна визнати незаконним. При цьому судом встановлена наявність виключень, передбачених частинами 1, 2 ст. 12, пунктом «b» частини 1 статті 13 Конвенції, зокрема, що з часу переміщення дитини до часу розгляду справи судом пройшло більше трьох років, дитина вже прижилася у своєму новому середовищі на території України, її переміщення до Словацької Республіки створить загрозу заподіяння психологічної шкоди дитині.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, тому з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова

Справа № 22-ц/796/9910/2017

Унікальний номер 758/5392/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Васильченко О.В.

Доповідач Левенець Б.Б.