ухвала

іменем україни

06 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Кафідової О.В., Гримич М.К., Маляренка А.В., Іваненко Ю.Г., Писаної Т.О.,
за участю представника позивача Кузіної Л.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Міністерство оборони України, про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку, за касаційною скаргою Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що університет є власником гуртожитку АДРЕСА_1 який переданий у користування Міністерству оборони України для поселення військовослужбовців та їх сімей. Відповідачі з 2006 року займають кімнату № НОМЕР_1.

Відповідно до умов договору від 22 грудня 1997 року № 135, укладеного між університетом та міністерством, плата за проживання у гуртожитку встановлюється наказами ректора (від 21 березня 2006 року № 184-32, від 13 травня 2009 року № 871-32, від 13 травня 2011 року № 370-32 від) і може змінюватись залежно від коливання цін і тарифів на житлово-комунальні послуги.

У зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідачів заборгованість з оплати за проживання в гуртожитку в розмірі 19 994,90 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року позов Київського національного університет імені Тараса Шевченка до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Міністерство оборони України, про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8, ОСОБА_9солідарно на користь Київського національного університет імені Тараса Шевченка заборгованість по оплаті за проживання в гуртожитку в розмірі 5 160 гривень 04 копійки, судовий збір в сумі 59 гривень 18 копійок.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року змінено в частині стягнення заборгованості по платі за проживання в гуртожитку, зменшивши суму заборгованості, що підлягає стягненню, з 5 160,04 грн до 1 290,01 грн.

В іншій частині рішення суд залишено без змін.

У касаційній скарзі Київський національний університет імені Тараса Шевченкапросить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язком відповідачів є здійснення плати у встановлених розмірах за період фактичного проживання у гуртожитку. При цьому судом застосовано строки позовної давності з урахуванням дати звернення до суду по дату фактичного виселення.

Щодо пільг військовослужбовців, суд першої інстанції вважав, що положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосуванню не підлягають, оскільки наказом ректора університету від 21 березня 2006 року № 184-32 пільгами за проживання в гуртожитку, передбаченими законодавством, користуються студенти, аспіранти, докторанти Університету, до яких відповідачі не належать.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з оплати за проживання в гуртожитку, апеляційний суд виходив з того, що будь-які акти, прийняті в межах повноважень підприємств, установ чи організацій, або будь-які правовідносини, що виникли між цими особами, не можуть звужувати існуючих прав та свобод людини і громадянина, що визначені вищими юридичними актами. Локальні накази ректора університету, якими встановлював розмір плати за проживання у гуртожитку, не є підставою для нівелювання положень законодавства про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає цим вимогам.

Судами встановлено, що між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка (Університет) та Міністерством оборони України (замовник) 11 вересня 1995 року укладено договір про підготовку спеціалістів, 21 лютого 1997 року - додаткову угоду № 07-94 до договору від 11 вересня 1995 року, 22 грудня 1997 року - договір № 135 про підготовку спеціалістів, 28 жовтня 1998 року - додаткову угоду № 07-94-1 до договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року, 19 серпня 2009 року - додаткову угоду № 303/44/09 до договору № 135 про підготовку спеціалістів.

За змістом цих договорів університетом в тимчасове безоплатне користування міністерства виділено гуртожиток АДРЕСА_1 зокрема для проживання сімей військовослужбовців.

Договором про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року, в редакції додаткової угоди від 28 жовтня 1998 року № 07-94-1, визначено, що сім'ї військовослужбовців, заселені в гуртожиток на житлову площу, передану в користування замовнику, оплату за проживання проводять особисто в бухгалтерії університету, розмір якої визначається за згодою сторін та оформляється відповідним актом.

Відповідно до п. 3.1 додаткової угоди від 19 серпня 2009 року № 303/44/09 визначено, що розмір та порядок місячної плати за користування житловим приміщенням, місцями загального користування та надані житлово-комунальні послуги встановлюється наказами ректора університету.

Пунктом 3.2 додаткової угоди від 19 серпня 2009 року № 303/44/09 установлено, що в разі зміни цін і тарифів на житлово-комунальні послуги та енергоносії університет може змінювати розмір оплати за проживання в гуртожитку з обов'язковим попередженням про це мешканців не менш ніж за місяць на підставі наказу ректора університету.

Пунктом 3.4 додаткової угоди від 19 серпня 2009 року № 303/44/09 передбачено, що оплата за тимчасове користування житловими приміщеннями та спожиту електроенергію проводиться самостійно сім'ями військовослужбовців, які проживають у гуртожитку, на рахунок Університету через установу банку на підставі рахунків, виписаних дирекцією Студмістечка університету не пізніше 15 числа наступного місяця за оплачуваним.

На підставі цих домовленості у 2006 році відповідачі були заселені у кімнату № НОМЕР_1 у гуртожитку АДРЕСА_1

Відповідно до даних посвідчення, виданого 07 травня 2004 року Головним управлінням кадрової політики Міністерства оборони України, ОСОБА_8 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Розмір і порядок оплати за проживання у гуртожитку з 2006 року врегульовано наказами ректора університету:

- від 21 березня 2006 року № 184-32 «Про оплату за користування гуртожитками Університету», відповідно до якого вартість одного ліжко-місця для інших категорій проживаючих у гуртожитках (до яких відносяться і військовослужбовці) становила 110 грн на місяць;

- від 13 травня 2009 року № 871-32 «Про оплату за користування гуртожитками університету», яким тарифи на проживання змінено, вартість одного ліжко-місця становила 282 грн на місяць;

- від 13 травня 2011 року № 370-32 «Про оплату за користування гуртожитками університету» вартість проживання інших категорій проживаючих становила 420 грн на місяць за одне ліжко-місце.

Згідно з актами від 05 січня 2010 року та від 18 травня 2011 року під час оголошення (зачитування) інформації про підвищення вартості проживання в гуртожитку НОМЕР_2, ОСОБА_8 від підпису про ознайомлення із підвищенням плати відмовився.

Відповідно до даних розрахунку заборгованості загальна сума заборгованості відповідачів за період проживання з 22 липня 1999 року по 09 квітень 2013 року становить 19 994,16 грн.

При цьому судами установлено, що відповідно до даних довідки ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» від 25 березня 2013 року сім'я відповідачів з 01 січня 2012 року проживає в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2, за що сплачують плату, підтверджену квитанціями.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

На час звернення з відповідним позовом (січень 2015 року) та на момент виникнення спірних правовідносин права мешканців гуртожитків як споживачів житлово-комунальних послуг регулювалися Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», «Про електроенергетику», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, Правилами надання послуг з вивезення побутових відходів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2008 року № 1070, та іншими законами та нормативними актами з питань надання окремих видів таких послуг, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення)

За положеннями пункту 18 Примірного положення громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується.

Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги за ставками квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Послуги з проживання в гуртожитках є одним із видів платних послуг, що надаються державними навчальними закладами на підставі пункту 4 розділу 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 38 (далі - Постанова № 38), яка діяла на час виникнення правовідносин та втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» (далі - Постанова № 796)

За положеннями зазначених постанов навчальні заклади у сфері житлово-комунальних послуг мають право надавати громадянам, які користуються цими послугами, комунальні послуги, послуги з експлуатації та господарського обслуговування будинків і приміщень (підпункт 4 пункту 7 Постанови Кабінету Міністрів України № 796; підпункт 4 пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 38).

Як визначено в постанові Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 року № 1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)», Міністерство освіти і науки України, Міністерство охорони здоров'я України, інші міністерства і центральні органи виконавчої влади, до сфери яких належать навчально-виховні заклади, за погодженням з Міністерством фінансів України установлюють граничний розмір плати за проживання в студентських гуртожитках. Відповідальність за надання цих послуг, їх якість, а також обґрунтованість розмірів плати за них покладається на керівників цих закладів.

Конкретний розмір плати за проживання в гуртожитку встановлюється керівництвом вищого навчального закладу.

Для визначення вартості проживання в гуртожитку складають калькуляцію, де витрати на утримання гуртожитку і прилеглої території обчислюють з урахуванням вимог Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560.

Умовами додаткової угоди до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУТШ й Міноборони, передбачено, що розмір оплати за проживання в гуртожитку згідно з калькуляцією визначається на підставі наказу ректора.

У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов'язок сплачувати за такі послуги в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

Отже, системний аналіз усіх зазначених нормативно-правових актів дає підстави для висновку про наявність у кожного навчального закладу права на встановлення розміру плати за проживання в гуртожитку самостійно на підставі та в порядку, визначеному самим навчальним закладом відповідно до законодавства.

При цьому вартість проживання у гуртожитку складається з вартості його утримання та вартості обов'язкових побутових послуг і залежить від того, чим користується особа (окремим ліжком або окремим приміщенням), оскільки, відповідно до пункту 38 Примірного положення у випадку зайняття окремої кімнати особа сплачує за комунальні послуги заставками (тарифами) квартирної плати, установленими для будинків державного та громадського житлового фонду.

Суди встановили, що після закінчення строку дії договорів відповідачі продовжували проживати в окремих кімнатах гуртожитку та користуватися житлово-комунальними послугами, а тому зобов'язання щодо сплати за спожиті послуги відповідно до положень глави 50 ЦК України вони повинні бути виконати в повному обсязі з дотриманням положень законодавства, яке регулює зазначені правовідносини з урахуванням дії у часі.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-1367цс16.

Апеляційний суд вищевикладеного не врахував, не взяв до уваги дотримання університетом порядку зміни розміру оплати, визначеного умовами договорів, надання упродовж усього часу належним чином послуг, визначених у договорі; а також того, що після закінчення строку дії договорів відповідачі продовжували проживати в кімнаті гуртожиткута користуватися житлово-комунальними послугами, а тому зобов'язання щодо сплати за спожиті послуги відповідно до положень глави 50 ЦК України вони повинні бути виконати в повному обсязі з дотриманням положень законодавства, яке регулює зазначені правовідносини з урахуванням дії у часі.

Положеннями ст. 316 ЦПК України установлено вимоги щодо змісту рішення суду апеляційної інстанції. Зокрема, рішення суду має складатися з описової частини із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнених доводів та заперечень інших осіб, які беруть участь у справі; мотивувальної частини із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; резолютивної частини із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення за наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК України. Зазначеними підставами є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд апеляційної інстанції у порушення зазначеної норми процесуального закону ухвалив рішення, яке за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України, оскільки не зазначив чітких мотивів та підстав скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року скасувати, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана