Справа № 495/6775/16-ц
З а о ч н е р і ш е н н я
31 травня 2017 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого - одноособово судді Боярського О.О.,
при секретарі Акопян М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, а саме просить суд:
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 28/100 часток комплексу будівель та споруд бази відпочинку «Поділля», які складаються з котеджу бази відпочинку літ. «А», загальною площею 316,1 кв.м., яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород Дністровський, смт. Затока, Центральний район, база відпочинку «Поділля».
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що їй на праві приватної (спільної часткової) власності належить 28/100 часток комплексу будівель та споруд бази відпочинку «Поділля», яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород Дністровський, смт. Затока, Центральний район, база відпочинку «Поділля».
У звязку з невизнанням відповідачами права власності позивача на вказане нерухоме майно, позивач була змушена звернутися до суду із відповідною позовною заявою в порядку ст. 392 ЦК України для захисту своїх порушених прав власника.
Позивач ОСОБА_1 надала до суду письмову заяву, відповідно до якої свої позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та розглянути справу у її відсутності.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 - за довіреністю ОСОБА_5, надала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у їх відсутності, в задоволенні позовних вимог позивача заперечує. Також відізвала, заявлене нею клопотання про обєднання вказаної цивільної справи із цивільною справою №495/9491/16-ц.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та всі надані докази, суд приходить до наступного.
Позивач вказує, що на теперішній час виник спір, пов'язаний із невизнанням відповідачами права власності позивача на належні їй 28/100 часток комплексу будівель та споруд бази відпочинку «Поділля». Позивач позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки відповідачі з 31.03.2016 року не допускають позивача до даного котеджу.
У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.
У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Таким чином, виходячи з системного аналізу зазначених норм, можливість звернення до суду за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів повязується, як процесуальним, так і матеріальним законом, з порушенням, оспорюванням, а також невизнанням цих прав іншими особами, виникненням у них сумнівів у належності, зокрема, майна позивачеві, чим створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності.
Отже, позивач, заявляючи такий позов, повинен надати докази вчинення відповідачем дій, що розцінюються як невизнання чи оспорювання права власності.
Втім, як вбачається з матеріалів справи, позивач таких доказів на надала.
Так, єдиним доказом підтвердження своїх доводів щодо невизнання відповідачами права власності позивача на спірне нерухоме майно, позивач надала суду копію листа (а.с. 8), адресованого на імя ОСОБА_1 та складеного від імені відповідачів з наявними підписами напроти їх прізвищ, датованого 31.03.2016 р.
Із змісту вказаного листа вбачається, що відповідачі повідомляють позивача про те, що договір дарування від 22.02.2016 року вважається недійсним та майно, яке було подароване позивачу знову є власністю відповідачів. Позивач не буде допущена до вказаного нерухомого майна і відповідачі, як власники забороняють ОСОБА_1 вчиняти будь-які правочини, спрямовані на відчуження спірного майна. Проживання в котеджі будуть здійснювати ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Однак, надана позивачем копія листа не може розцінюватися судом, як доказ невизнання відповідачами права власності позивача на спірне майно, оскільки вказаний лист має сумнівний характер, оригінал якого суду не було представлено для огляду, як і не доведено позивачем, що вказаний лист було складено саме відповідачами.
Будь-яких інших належних та допустимих доказів невизнання відповідачами права власності позивача суду надано не було.
У відповідності до ч.ч. 1,3,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
З огляду на викладене, позивачем не доведено за допомогою належних і допустимих доказів, що відповідачі не визнають або оспорюють її право власності на спірне нерухоме майно, таким чином підставою для відмови у позові є відсутність спору з відповідачами саме щодо права власності, а тому і відсутні правові підстави для захисту прав позивача в порядку ст. 392 ЦК України.
Отже, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача, у звязку із чим вони підлягають залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 60, 174, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст. 15,16,392 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4, про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: