Справа № 454/3015/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/3756/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Личаківського районного суду м. Львова та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.01.2015 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовомдо Апеляційного суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, однак у подальшому ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.04.2015 року вище згадану ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 23.01.2015 року було скасовано і передано питання на новий розгляд ло суду першої інстанції.

Вважає, що ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.01.2015 року було порушено його конституційні права, а тому просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь„1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій судді Личаківського районного суду м. Львова, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації (а.с. 1-3).

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Личаківського районного суду м. Львова та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (а.с. 8-10).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на вище згадану ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року було частково задоволено. Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкодискасовано і питання про відкриття провадження у справі в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року залишено без змін (а.с. 29-32).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а вище згадані ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року залишено без змін (а.с. 68-69).

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року, що оскаржується, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (а.с. 80-81).

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_3

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права (а.с. 86-90).

Апелянт ОСОБА_3, будучи своєчасно належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 98), в судове засідання не зявився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 295 ЦПК України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

В той же час, позивач подав апеляційну скаргу, більшу частину тексту якої складають цитати з норм матеріального та процесуального права, а решту її тексту становлять доводи, які ним було наведено у позовній заяві, однак у ній не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необгрунтованість оскаржуваного ним рішення (не зазначено, які саме обставин, що мають значення для справи, судом першої інстанції були встановлені неповно та (або) неправильно; які докази по справі судом були неправильно досліджені чи оцінені), не наведено нових обставин, що підлягають встановленню, або доказів, які підлягають дослідженню чи оцінці, так само, як не зазначено заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції (а.с. 86-90).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення на його користь„1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій судді Личаківського районного суду м. Львова, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації стала ухвала судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.01.2015 року, якою було відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовомдо Апеляційного суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (а.с. 4).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 Про незалежність судової влади зазначено, що виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскаржуння у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 8 Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів судам розяснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є субєктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у звязку з розглядом судових справ.

Зазначені розяснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними закономи, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи незалежним судом.

У звязку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), повязаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Вище наведене знайшло своє відображення в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року по даній справі, який погодився з висновками Сокальського районного суду Львівської області, які викладені в ухвалі згаданого суду від 21 грудня 2015 року, в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Личаківського районного суду м. Львова (а.с. 68-69).

Що стосується застосування судами положення частини шостої статті 1176 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, то застосування цього законодавчого положення можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не повязані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто, це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статтей 6 і 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: