УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Центральна міська лікарня м. Покров» Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу і поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати наказ головного лікаря № 122 від 07 травня 2015 року про її звільнення та поновити її на роботі за фахом лікар-анестезіолог.

На обґрунтування позову ОСОБА_4 посилалася на те, що починаючи

з 01 серпня 2011 року вона працювала у Комунальному закладі «Центральна міська лікарня м. Покров» Дніпропетровської обласної ради (далі - КЗ «Центральна міська лікарня м. Покров») на посаді лікаря-інтерна, а з 05 серпня 2013 року була переведена на посаду лікаря-анестезіолога.

За наказом головного лікаря № 122 від 07 травня 2015 року її було звільнено з займаної посади лікаря-анестезіолога на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи вказаний наказ незаконним та посилаючись на відсутність її вини у наданні неякісної медичної допомоги хворим, безпідставність раніше застосованих відносно неї дисциплінарних стягнень, ОСОБА_4 просила задовольнити позов.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п. 22 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», та встановивши під час вирішення спору факти систематичного невиконання ОСОБА_4 трудових обов'язків, що підтверджено чинними наказами № 163 від 12 серпня 2008 року, № 210 від 17 грудня 2014 року, № 118 від 29 квітня 2015 року, а також виходячи з доведеності факту порушення трудової дисципліни позивачем, що підтверджено висновком комісії за участю фахівців департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Державного закладу «Дніпропетровська медична академія МОЗ України», якою у червні 2015 року проведена клініко-експертна оцінка контролю якості надання ОСОБА_4 медичної допомоги пацієнтам (а. с. 87-91), дійшли обґрунтованого висновку про наявність у відповідача правових підстав для розірвання трудового договору з позивачем за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області

від 04 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

В.М. Коротун