Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/156/16-ц Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Тетерівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, Третя Житомирська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,

встановив:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом. Після уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку №12 по вулиці Михайлівській (Леніна) у селі Дениші Житомирського району Житомирської області та право користування присадибною ділянкою в 1/2 її частині загальною площею 0,25 га. за цією ж адресою; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.07.2008 року, видане державним нотаріусом Третьої Житомирської державної нотаріальної контори на імя ОСОБА_3; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок №12 по вулиці Михайлівській (Леніна) у селі Дениші Житомирського району Житомирської області загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 29.8 кв.м., форма власності приватна, розмір частки 1/1, за реєстраційним номером у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 23557883; вирішити питання щодо стягнення з відповідача понесених судових витрат у справі. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 05.10.1999 року помер її батько ОСОБА_5, якому належав зазначений вище житловий будинок та земельна ділянка. Після смерті батька вона проживала з матірю ОСОБА_6, яка 26.12.1999 року померла. На момент смерті батьків вона була малолітньою і перебувала під опікою тітки, з якою проживала у м.Житомирі. Про існування спадкового майна вона дізналася від далеких родичів лише наприкінці 2015 року. Вважає, що відповідачка ОСОБА_3, яка є її бабусею, неправомірно володіє всім спадковим майном.

Рішенням Житомирського районного суду від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнане недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 31.07.2008 року на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_1, нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстроване в реєстрі за №2-1555.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с.Дениші, вул.Михайлівська,12 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер 05 жовтня 1999 року. Цим же рішенням стягнуто із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_2, судовий збір у сумі 1102,42 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження та зясування обставин справи, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вважає, що після досягнення позивачкою повноліття з 15.04.2008 року вона мала можливість подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги за законом. Проте, відповідно до вимог ст.ст.548, 549 ЦК УРСР останньою не вчинено дій, що свідчать про прийняття спадщини. Позивач також не зверталася до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини. Проте, суд на це уваги не звернув. На думку апелянта, суд мав підстави для застосування строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_4 Вважає, що позивачка не подала доказів про поважність причин неподання заяви про прийняття спадщини після смерті батька.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05.10.1999 року помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторно) серії І-ТП №267269, виданим виконавчим комітетом Денишівської сільської ради Житомирського району (т.1 а.с.9).

Із копії свідоцтва про народження позивачки ОСОБА_4 серії ІІІ-ТП №334903 вбачається, що вона є донькою померлого та на час його смерті була малолітньою - їй виповнилося 9 років (т.1 а.с. 10).

Дані погосподарської книги №6 за 1991-1995 роки Денишівської сільської ради Житомирського району свідчать про те, що ОСОБА_5 на момент смерті належав житловий будинок №12 по вул. Михайлівській (Леніна) в с.Дениші Житомирського району (т.1 а.с. 11,15-17).

Із копії спадкової справи №397, заведеної 27.05.2008 року до майна померлого ОСОБА_5, вбачається, що мати останнього - відповідачка ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого остання успадкувала житловий будинок №12 по вул.Леніна у с.Дениші Житомирського району (т.1 а.с.133-145).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка має рівні з відповідачкою права на спадкування після смерті померлого спадкодавця.

При цьому судом враховано, що за змістом ст.ст.525,527 ЦК УРСР (1963 р.) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

За статтею 529 ЦК УРСР (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого; до числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті; онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Позивачка на момент відкриття спадщини була малолітньою. У зв»язку з цим суд обґрунтовано вважав, що вона прийняла спадщину незалежно від подання заяви про прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Житомирського райсуду від 1 квітня 2008 року відповідачці на підставі ст.1272 ЦК було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. І хоча останній було достеменно відомо про існування ще одного спадкоємця померлого його доньки, до участі в даній справі її залучено не було (а.с.141).

Відповідно до роз»ясень, що викладені в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Судом достовірно встановлено, що заповіт на користь відповідачки померлий спадкодавець не посвідчував.

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав недійсним видане відповідачці свідоцтво про право на спадщину та визнав право позивачки на ? частину спадкового будинку як спадкоємця першої черги за законом.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом строку позовної давності висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки законом не обмежено строк для отримання свідоцтва про право на спадщину, яку спадкоємець прийняв, і право на спадщину в такому випадку набувається з моменту її прийняття.

Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315ЦПК України, суд у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: