Справа № 147/902/17
Провадження № 2/147/627/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді Волошина І.А.,

за участі секретаря Чудак Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тростянець в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Тростянецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Верхівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи його тим, що 02.03.2017 року помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частину житлового будинку по вул.Сонячна, 6, с. Оляниця, Тростянецького району. ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги до майна батька по закону. Він у встановлений законом 6-ти місячний строк звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, розташований в с.Оляниця. Таким чином, ОСОБА_1 звернувся до суду та просив визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами після смерті батька ОСОБА_3, який помер 02.03.2017 року.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав, за обставин, викладених в позові, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Тростянецького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, згідно якої не заперечує проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1, та просив справу розглянути без його участі.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, враховуючи, що кожний із них скористався своїми процесуальними правами.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали спадкової справи №315/17 року до майна померлого 02.03.2017 року ОСОБА_3, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серія 1-АМ №368696 від 02.03.2017 року, ОСОБА_3 помер 02.03.2017 року (а.с.6).

З дня смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема на 1/3 частину спірного житлового будинку, що в с. Оляниця, вул.. Сонячна, 6.. За життя померлий заповіт на все своє належне майно не залишив.

Як вбачається з матеріалів оглянутої спадкової справи №315/17 р. до майна померлого, спадкоємець за законом ОСОБА_1 прийняла спадщину, подавши у встановлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини.

Інші спадкоємці ОСОБА_4, дружина померлого, та ОСОБА_5, дочка померлого, в межах шестимісячного терміну для прийняття спадщини відмовилися від належної їм за законом частки в спадщині на користь брата, тобто позивача, тобто ОСОБА_1 про що подали до Державної нотаріальної контори посвідчені державним нотаріусом заяви.

Факт перебування ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_3 у родинних відносинах підтверджується свідоцтвом про народження позивача, де в графі батько записано «Керпань Сергій Харитонович» (а.с.4).

Таким чином, спадкоємець після смерті ОСОБА_3, який успадкував 1/3 частину спірного житлового будинку був син померлого, однак свідоцтво про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, що в с. Оляниця, не отримав.

У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у Другій Тростянецькій державній нотаріальній конторі відмовлено, так як відсутні правовстановлюючі документи на вищевказаний будинок (а.с.8).

Факт належності спадкодавцю житлового будинку «А», загальною площею 92,6 кв.м., житловою площею 70,7 кв.м., допоміжною площею 21,9 кв.м., підтверджується технічним паспортом на дане будинковолодіння (а.с.15-22).

Окрім того, факт належності батьку позивача 1/3 частини житлового будинку в с. Оляниця по вул. Сонячна, 6, підтверджується довідкою від 10.05.2017 року №309, виданою виконавчим комітетом ОСОБА_2 сільської ради, згідно якої будинок по вул. Сонячна, 6, в с. Оляниця станом на 15.04.1991 року відносився до категорії колгоспних дворів. Членами двору били: голова двору ОСОБА_3, який помер 02.03.2017 року, та член двору ОСОБА_4, ОСОБА_1 (а.с.14);

Померлий ОСОБА_3 документа на право власності на свою частку житлового будинку, 1975 року побудови, не виготовляв.

Відповідно ст.120 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

Відповідно до п.п. а п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 р. у справі № 6-54цс12, яка є обов'язковою для врахування судами України.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3, відповідно до вимог законодавства, був наділений правом власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами, як голова колгоспного двору. ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги до майна померлого 02.03.2017 року батька ОСОБА_3

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005року у справі «Смірнова проти України»).

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Встановленим судом фактичним обставинам відповідають спадкові правовідносини, що регулюються Книгою шостою Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та нородженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Враховуючи, що ОСОБА_1 має право на спадкування за законом, своєчасно звернувся до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, інші спадкоємці в межах шестимісячного терміну для прийняття спадщини відмовилися від належної їм за законом частки в спадщині на користь брата, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті батька підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись 316, 328, 1216, 1217, 1220, 1222, 1261, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 60, 158 ч.2, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. 100, ч.1 ст. 101, ст. 549 ЦК України УРСР (в ред. 1963 року),суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований в с.Оляниця, вул. Сонячна, 6, Тростянецького району Вінницької області, що належала ОСОБА_3, померлому 02 березня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя