Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

за участю відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_10, на рішення апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в якому просила визнати недійсним договір оренди житлового будинку від 05 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, з іншої сторони, усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із зазначеного будинку.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 26 лютого 1977 року вона з ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі. 24 вересня 2014 року було здійснено реєстрацію розірвання шлюбу на підставі рішення суду.

Посилалась на те, що в період шлюбу нею і ОСОБА_5 як подружжям було набуто у спільну сумісну власність нерухоме майно, в тому числі й житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який було оформлено на відповідача ОСОБА_5

Вказувала, що зазначений житловий будинок вважає спільним майном подружжя, а тому оспорюваний договір оренди від 05 липня 2015 року є недійсним, оскільки укладений без письмової згоди другого співвласника і таким, що порушує її права як співвласника нерухомого майна.

Також зазначала, що довіреність, видана ОСОБА_3 від 03 липня 2015 року ОСОБА_5 на представництво інтересів в органах судової влади, не уповноважувала його на укладення спірного договору оренди, а тому ОСОБА_3 не мав права на укладення договору оренди, а інша довіреність, видана ОСОБА_5 ОСОБА_3 на вчинення дій з питань оформлення документів, пов'язаних з ремонтом, обслуговуванням, здачею в оренду житлового будинку, складена 06 липня 2015 року, тобто через день після вчинення оспорюваного договору оренди.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від

22 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди від 05 липня 2015 року, укладений між

ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності серії НАО від 03 липня 2015 року та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня

2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року та залишити в силі рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок був придбаний за час сумісного проживання у шлюбі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 і є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, не було надано доказів, що будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_5, що ОСОБА_4 надавала свою згоду як співвласник на укладення спірного договору оренди. На момент укладення договору оренди ОСОБА_3 не мав повноважень на його укладення від імені ОСОБА_5, оскільки довіреність, яка уповноважувала його на укладення договору оренди, була надана ОСОБА_5 6 липня 2015 року, тобто після укладення договору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що шлюб між сторонами розірвано 20 серпня 1992 року рішенням суду, а житловий будинок придбаний 26 вересня 2001 року, тобто після розірвання шлюбу, тому факт придбання цього житлового будинку за спільні кошти і те, що цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя, є обставиною, яка підлягає доказуванню у іншій цивільній справі, яка розглядається в Обухівському районному суді Київської області з іншим предметом позову про поділ майна між ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Крім того, суд апеляційної інстанції послався на те, що реєстрація розірвання шлюбу проведена 24 вересня 2014 року і шлюб, як доводила позивач, є припиненим з моменту реєстрації розлучення відповідно до ст. 44 КПШС України, який був чинним до набрання чинності Сімейним кодексом України з 1 січня 2004 року, не свідчить про доведеність того, що вказаний будинок був нажитий за час спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у шлюбі і є їхньою спільною сумісною власністю.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що не може бути підставою для визнання вказаного договору оренди недійсним та обставина, що на час укладення договору оренди будинку ОСОБА_3 не мав повноважень на його укладення від імені ОСОБА_5, так як довіреність, яка уповноважувала його на укладення договору оренди, була надана ОСОБА_5 06 липня 2015 року, тобто після укладення договору, оскільки ОСОБА_4 не була стороною цього Договору і не довела порушення своїх прав.

Також, вказаний позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком є передчасним до вирішення іншої справи у спорі між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про поділ майна, до складу якого входить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Однак із такими висновками повною мірою погодитись не можна, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 лютого 1977 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб.

Рішенням Ватутінського районного народного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано (а. с. 22).

24 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції складено актовий запис № 322 про те, що здійснено реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року (а. с. 55) та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 24 вересня 2014 року (а. с. 103).

26 вересня 2001 року ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу будинку з ОСОБА_12, відповідно до якого ОСОБА_5 придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванців В.П. та зареєстрований у реєстрі за № 3793.

12 жовтня 2001 року КП КОР Обухівського БТІ проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_5 на вказаний житловий будинок (а. с. 11-12).

05 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 було укладено договір оренди будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано і на даний час в суді знаходиться на розгляді справа про поділ спільного майна подружжя, в яке входить будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що переданий в оренду, та ніяких рішень у вказаній справі судом не постановлено, окрім того, в порядку забезпечення позову в межах розгляду справи про поділ майна подружжя накладено арешт на будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Статтею 31 ЦК України передбачено, що правочин вважається дрібно побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Згідно зі ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування заплату па певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно зі ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), а згідно зі ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд першої інстанції виходив з того, що вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України, не є дотриманими під час укладення правочину сторонами договору, оскільки ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору оренди не мав повноважень на його укладення, оскільки відповідно до копії довіреності від 03 липня 2015 року, наданої йому ОСОБА_5, такі повноваження йому надані не були, а довіреність, що уповноважувала ОСОБА_3 на укладення договору оренди, була надана ОСОБА_5 06 липня 2015 року, тобто вже після укладення спірного договору оренди.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, враховуючи положення ч. 2 ст. 60 СК України, спірний договір оренди порушує право співвласника ОСОБА_4 на половину майна, яке придбано ОСОБА_5 під час шлюбу.

Спірний договір оренди є договором стосовно цінного майна, оскільки цей договір стосується житлового будинку з правом користування ним та проживання в ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), чинного на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. 60 СК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суди не врахували вищезазначеного та не встановили, чи є спірне майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, спільним майном подружжя та чи придбане за спільні кошти, оскільки з'ясування цих обставин має суттєве значення для розгляду даного спору, пов'язаного з розглядом цивільної справи в Обухівському районному суді про поділ майна між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, яка є визначальною для вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійним договору оренди, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком.

Зокрема, суди у порушення вимог ст. ст. 212, 213-215, 316 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованогосуду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданупредставником ОСОБА_10, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від

22 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко