УХВАЛА

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради Львівської області, ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її рідна сестра - ОСОБА_6, після її смерті залишилося спадкове майно - гараж № АДРЕСА_1, який був споруджений ОСОБА_7, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Однак правовстановлюючи документи на вказане спадкове майно відсутні.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на вказаний гараж у порядку спадкування за законом.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на гараж № АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 залишила заповіт від 17 березня 2011 року відповідно до якого зробила розпорядження щодо належного їй на праві власності майна, і у вказаному заповіті зазначено вичерпний перелік майна, яке належить спадкодавцю, а тому не знайшло свого підтвердження посилання представника позивача на те, що ОСОБА_6, крім вказаного майна, належить, ще гараж АДРЕСА_1, на який відсутні правовстановлюючі документи, та який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам закону, які вірно застосовані.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зібраними в справі доказами підтверджується спорудження подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спірного гаража на виділеній у встановленому законом порядку земельній ділянці відповідно до проекту, а також те, що цей гараж є спадковим майном, на яке відсутні правовстановлюючі документи, а тому дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на спірний гараж, як спадкоємицею другої черги (ст. ст. 392, 1245 ЦК України).

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради Львівської області від 17 травня 1972 року № 90 відведено земельну ділянку розміром 0,15 га під будівництво гаражів (в районі гаражів), тобто по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 100 від 17 травня 1972 року «Про відвод земельної ділянки гр. ОСОБА_7 під будівництво гаража» було вирішено відвести земельну ділянку гр. ОСОБА_7 розміром 28 кв. м під будівництво індивідуального гаража в масиві будівництва гаражів.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Після смерті ОСОБА_7 його дружина - ОСОБА_6 оформила свої спадкові права на квартиру та автомобіль, однак право власності на гараж не оформила.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

17 березня 2011 року ОСОБА_6 склала заповіт, згідно з яким належну їй квартиру АДРЕСА_2, грошові вклади з відповідними процентами та компенсаційними гривневими вкладами, знаходяться у філії 6533/05 відкритого акціонерного товариства «Державного ощадного банку України» заповіла ОСОБА_9; земельну ділянку площею 0,06 га, надану для ведення садівництва, що знаходиться на території Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області, заповіла ОСОБА_10; автомобіль марки ВАЗ 2105, 1981 року випуску, заповіла ОСОБА_11

Також установлено, що ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_6

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області від 22 січня 2015 року було відмовлено ОСОБА_3 у оформленні спадщини у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, спірний гараж, побудований ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на виділеній у встановленому законом порядку земельній ділянці відповідно до проекту, є спадковим майном після смерті ОСОБА_6, а, відтак визнання права власності на це нерухоме майно за ОСОБА_3, як спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. ст. 392, 1245 ЦК України.

При цьому апеляційний суд не врахував таке.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб - спадкоємців.

Відповідно до ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-244цс14 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції наведене врахував та вірно виходив із того, що після смерті чоловіка ОСОБА_6 не оформила право власності на спірний гараж. Крім того, за життя ОСОБА_6 зробила розпорядження щодо належного їй на праві власності майна, і спірний гараж до складу цього майна не входив, правовстановлюючі документи на нього відсутні. Отже, підстави вважати, що цей гараж належав ОСОБА_6 на праві власності, відсутні, а вимоги позивача про визнання права власності на це нерухоме майно в порядку спадкування є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року скасувати, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик