АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання права порушеним, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, скасування заборони відчуження нерухомого майна, застосування наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ «Перший Український міжнародний банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання права порушеним, визнання кредитного договору від 24.03.2008 р. № 6137004 та договору іпотеки від 24.03.2008 р. № 6137085 недійсними, скасування заборони відчуження нерухомого майна, застосування наслідків недійсності правочину.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що 24.03.2008 р. між нею та ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Перший Український міжнародний банк») укладено кредитний договір № 6137004, відповідно до якого банк зобов'язувався в порядку та на умовах визначених договором, надати позивачеві грошові кошти у розмірі 45 000,00 доларів США, з процентною ставкою у розмірі 13,99% річних, на строк до 24.03.2023 р.

Справа № 758/13496/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6728/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24.03.2008 р. між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та нею і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 6137085, за умовами якого в іпотеку передано однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив приписи Національного Банку України та вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не надавши їй повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту, суми абсолютного здорожчання кредиту, що кредитний договір нею було укладено під

впливом обману зі сторони відповідача внаслідок ведення ним нечесної підприємницької діяльності, просила суд визнати її права порушеними; визнати недійсними кредитний договір від 24.03.2008 р. № 6137004 та договір іпотеки від 24.03.2008 р. № 6137085; скасувати заборону відчуження нерухомого майна: однокімнатної квартири АДРЕСА_2, накладеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ШевчукЗ.М., зареєстрованого в реєстрі з № 1722; застосувати наслідки недійсності правочину, визначені ст. 216 ЦК України, а саме зобов'язати сторони повернути все, що вони отримали на виконання умов кредитного договору № 6137004 від 24.03.2008 р.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.04.2017 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначала, що суд дійшов помилкового висновку про те, що спірний кредитний договір за своїм змістом відповідає вимогам закону, оскільки у ньому відсутні істотні умови договору споживчого кредиту, зокрема: реальна процентна ставка, абсолютне значення подорожчання кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Суд не надав оцінки відповідності оспорюваного кредитного договору вимогам законодавчих та нормативно-правових актів щодо істотних умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення, та дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивач виконувала взяті на себе зобов'язання, а отже погодилася з усіма умовами кредитного договору, не урахувавши розЧяснення викдадені у п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до якого виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних правових наслідків.

Вказувала на помилковість висновку суду про не доведеність позивачем факту укладення оспорюваного правочину під впливом обману зі сторони відповідача, оскільки банк умисно приховав інформацію щодо більш вигідної схеми погашення кредиту з метою отримання значно більшого прибутку, що свідчить про ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності.

Крім того посилалась не помилкове застосування судом строку позовної давності, оскільки порушення вимог законодавства України щодо порядку укладення та умов договору споживчого кредиту є триваючим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ПАТ «Перший Український міжнародний банк» просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, відсутні підстави для задоволення позову по суті заявлених позовних вимог, крім того вважав за необхідне задовольнити заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 24.03.2008 р. укладено кредитний договір № 6137004 за умовами якого позивач отримала від банку кредитні кошти у розмірі 45 000,00 доларів США, процентна ставка 13,99% річних, на строк до 24.03.2023 р.

24.03.2008 р. між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки № 6137085 відповідно до якого банку передано в іпотеку однокімнатну квартиру загальною площею 31,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

Відповідно п. 1.1.2. договору іпотеки сторонами підписано також домовленість у формі «Суть та розмір основного зобов'язання, виконання якого забезпечується договором іпотеки», за умовами якої для повернення предмета іпотеки іпотекодавець - ОСОБА_1 має відповідно до Графіку повернення кредиту виплатити суму кредиту та сплатити проценти за його користування, який є додатком № 1 до кредитного договору № 6137004 від 24.03.2008 р.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним не звернув увагу на невиконання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України повної та достовірної інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007 р. № 168 щодо надання позивачеві повної всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредитування та можливі ризики укладення договору в іноземній валюті, є непереконливими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З анкети-заяви на отримання споживчого кредиту убачається, що ОСОБА_1 ознайомлена із наявними формами кредитування, умовами отримання та користування кредитом, тарифами банку, поінформована про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. (а.с. 166).

Зазначене підтверджується і п. 5.1. договору іпотеки № 6137085 від 24.03.2008 р., відповідно до якого сторони підтверджують, що вони вичерпно ознайомлені зі змістом кредитного договору, та будь-яке посилання в тексті цього договору на кредитний договір, чи окремі його положення є достатнім для включення відповідних положень в цей договір шляхом посилання. Будь-які характеристики основного зобов'язання, які не вказані у цьому договорі, вважаються погодженими сторонами шляхом посилання враховуючи їх ознайомленість з кредитним договором та згоду з усіма його умовами.

Крім того, укладаючи оспорюваний кредитний договір в іноземній валюті, позивачці було відомо, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним, що він має тенденцію постійної девальвації, а відтак усвідомлювала можливі ризики та наслідки.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. (справа № 6-1341цс15 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. ОбовЧязковою ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману, зокрема є такою, якщо під час пропонування продукції споживачеві не надається або надається у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору.

При укладенні кредитного договору ОСОБА_1 в анкеті-заяві на отримання споживчого кредиту підтвердила, що вона ознайомлена з наявними формами кредитування, умовами отримання і користування кредитом, проінформована про переваги та недоліки запропонованих їй схем кредитування, а тому посилання в апеляційній скарзі на безпідставність висновку суду про недоведеність позивачкою належними та допустимими доказами наявності в діях банку обману, зокрема ненадання інформації щодо різниці між ануїтентною та класичною формою погашення кредитної заборгованості, є безпідставними.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що графік погашення кредиту не містить таких обов'язкових умов складових як сума процентів, вартість всіх супутніх послуг, сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, оскільки саме по собі не зазначення у графіку платежів указаних складових не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із його недоведеністю, суд одночасно застосував і позовну давність про сплив якої заявляв представник відповідача.

Відповідно до абзацу третього п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14 , встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ураховуючи, що за наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачкою порушення її прав відповідачем, зазначена підстава є самостійною для відмови у задоволенні позову. Застосування позовної давності про сплив якої було заявлено представником відповідача було б можливе лише за доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та відсутності поважних причин для її поновлення.

Таким чином, з мотивувальної частини рішення підлягає виключенню посилання суду, як на одну з підстав відмови у задоволенні позовних вимог - пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду за захистом порушеного права.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Зважаючи на викладене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 р. змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову, на застосування строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: