УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» до ОСОБА_6 про стягнення зайво сплаченої орендної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 9 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ПАТ «Європейський газовий банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» Оберемка Р.А. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просило стягнути з відповідача зайво сплачену орендну плату за договором оренди від 1 серпня 2013 року у розмірі 23 450 грн та 3% річних у розмірі 612 грн 90 коп. за неналежне виконання зобов'язань, всього 24 062 грн 90 коп.

Позов мотивовано тим, що 1 серпня 2013 року ПАТ «Європейський газовий банк» та ОСОБА_6 уклали договір оренди, згідно якого відповідач передав в оренду позивачу нежиле приміщення строком до 30 червня 2016 року. На виконання умов договору орендар 29 серпня 2013 року перерахував на рахунок орендодавця орендну плату за перший та останній місяць оренди. У жовтні 2014 року орендодавець надіслав на адресу уповноваженої особи тимчасової адміністрації АТ «ЄВРОГАЗБАНК» Ковальову В.М. лист, в якому повідомив про дострокове розірвання договору оренди та вимагав повернути орендоване приміщення у спосіб та строки передбачені договором. Таким чином, договір оренди був достроково розірваний на вимогу орендодавця з 10 жовтня 2014 року. Оскільки договір оренди був розірваний достроково, то сплачена орендарем орендна плата за останній місяць оренди приміщення, а саме червень 2016 року, підлягає поверненню. Позивач вважає, що з відповідача також підлягає стягненню 3% річних за неналежне виконання зобов'язань, оскільки договір оренди був розірваний 10 жовтня 2014 року, при цьому платіж за останній місяць оренди не був повернутий орендарю.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 9 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» 23 450 грн коштів, сплачених авансовим платежем за договором оренди від 1 вересня 2013 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди був розірваний достроково в жовтні 2014 року, відносини між позивачем та відповідачем щодо заборгованості по договору оренди нерухомого майна вирішені судовими рішеннями Оболонського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року та рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року, при цьому авансовий платіж за оренду майна в червні 2016 року не був включений в розрахунок заборгованості і дана обставина не спростована доводами відповідача. За таких обставин місцевий суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення 23450 грн підлягає задоволенню.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками останнього та, крім іншого, виходив з того, що відповідно до ст. 1212 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню авансовий платіж за оренду майна за червень 2016 року в сумі 23 450 грн. Доводи відповідача про те, що авансовий платіж за червень 2016 року повинен бути зарахований в рахунок заборгованості за договором оренди апеляційний суд вважав безпідставними. Доказів прийняття позивачем зарахування вказаних сум суду не надано. Крім того, відповідно до п.4 ст.602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом. Постановою Правління Національного банку України від 17 листопада 2014 року №725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк»» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури ліквідації ПАТ «Єврогазбанк» та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію банку. Відомості про початок ліквідації банку були опубліковані 22 листопада 2014 року.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що 1 серпня 2013 року між ОСОБА_6, від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_7, як орендодавцем, та ПАТ «Єврогазбанк», як орендарем, було укладено договір оренди нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно цього договору відповідач передав орендарю в оренду приміщення площею 115,3 кв.м., а позивач зобов'язувався своєчасно оплачувати орендну плату та повернути орендоване майно в належному стані. Строк дії договору до 30 червня 2016 року.

В п. 3.1 договору сторонами встановлено орендну плату за користування об'єктом в розмірі 23 450 грн щомісячно.

Відповідно до п. 3.3. даного договору орендар зобов'язаний протягом 25 робочих днів з дня підписання сторонами акту прийому-передачі майна, що є предметом даного договору перерахувати авансовим платежем орендодавцю орендну плату за перший та останній місяць оренди.

На виконання умов договору оренди банк 29 серпня 2013 року перерахував на рахунок орендодавця орендну плату за перший та останній місяць оренди, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

1 вересня 2014 року між сторонами укладено додатковий договір, відповідно до умов якого зменшено розмір орендної плати до 16 000 грн за місяць в період з 1 липня 2014 року по 1 лютого 2015 року.

Діючи відповідно до п.6.3.4 договору оренди ОСОБА_6 10 жовтня 2014 року повідомив банк про відмову від договору оренди.

Згідно з п.2.6 договору від 1 серпня 2013 року в разі дострокового припинення дії договору, приміщення повинно бути повернуто орендарем протягом 30 робочих днів.

Акт приймання-передачі орендного приміщення був підписаний 8 червня 2015 року, тобто, договір оренди від 01.08.2013 року був розірваний достроково на вимогу орендодавця відповідно до п.4.5 договору.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року зобов'язано ПАТ «Єврогазбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку акцептувати ОСОБА_6 на суму 59 601,75 грн. Стягнуто з ПАТ «Єврогазбанк» на користь ОСОБА_6 заборгованість в сумі 102 350 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що орендар своєчасно не сплачував грошові кошти за договором оренди та додатковим договором, фактично користуючись приміщенням, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 27 травня 2015 року становила 161 951,75 грн і складалася із заборгованості за договором від 1 серпня 2013 року за липень 2014 року - листопад 2014 року в сумі 58 900 грн; пені за несвоєчасну оплату орендної плати за червень 2014 року - 701,75 грн; заборгованість за договором оренди за грудень 2014 року - січень 2015 року - 32 000 грн; заборгованість за договором оренди за лютий - квітень 2015 року - 70 350 грн.

Встановивши вказані обставини суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що плата за останній місяць оренди не була врахована судом при визначенні розміру заборгованості орендаря перед орендодавцем і дана обставина не спростована доводами відповідача, у зв'язку з чим, з останнього на користь позивача підлягає стягненню авансовий платіж за оренду майна за червень 2016 року в сумі 23 450 грн.

Доводи відповідача про те, що авансовий платіж за червень 2016 року повинен бути зарахований в рахунок заборгованості за договором оренди необґрунтовані. Доказів прийняття позивачем зарахування вказаних сум суду не надано.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційні скарги слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 9 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова