УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними, визнання права спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати заповіти недійсними, визнати право спадкування за законом, визнати право власності на спадкове майно.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина на Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1, яка належала йому на праві приватної власності, а також на грошові вклади.

Позивачка вказувала, що 07 червня 1993 року ОСОБА_7 склав на її користь заповіт на все вказане вище майно, який посвідчений у Другій львівській державній нотаріальній конторі, проте після смерті батька їй стало відомо, що крім заповіту від 07 червня 1993 року є ще два заповіти батька на його спадщину, і останній заповіт складений на користь ОСОБА_6

Посилаючись на те, що батько страждав психічним захворюванням і більше тридцяти років перебував на обліку у Львівському міському психоневрологічному диспансері з приводу психічного захворювання, відтак в момент складання заповітів він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому ОСОБА_4 просила задовольнити позов.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 11 лютого 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Шевців О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №182.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину спадкового майна за законом, як спадкоємиці першої черги, на спадщину після смерті ОСОБА_7 та визнано за нею право на спадкування за законом на спадщину після смерті ОСОБА_7 на Ѕ частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, грошові вклади в Львівського держбанку № 6319-095 на рахунку НОМЕР_1, НОМЕР_2 в та Львівському держбанку № 6319-016 на рахунку НОМЕР_3.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_6, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_7 страждав стійким психічним захворюванням - хронічним маячним розладом на резидуально-органічному ґрунті, а тому не міг на момент укладення заповіту 11 лютого 2003 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахував висновок повторної комісійної судово-психіатричної експертизи № 38 від 14 грудня 2015 року, проведеної Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології, відповідно до якого ОСОБА_7 на момент складання заповіту 11 лютого 2003 року виявляв психічний розлад у формі органічного розладу особистості, проте за своїм психічним станом був здатний розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 295-325, т. 2), а також врахувавши роз'яснення, викладені у п. 10 постанови № 3 Пленум Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», та виходячи з того, що спосіб життя ОСОБА_7 свідчив про його високий рівень соціальної адаптації, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту неспроможності ОСОБА_7 в момент укладення оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В. Попович