РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Ніколаєнко І.В.,

при секретарі Газіній О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування та виселення відповідача з квартири за адресою: м. Харків, пр-т Ак. Курчатова, б. 12, кв. 118. Зобовязати Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради зняти відповідача з реєстраційного обліку з квартири за адресою: м. Харків, пр-т Ак. Курчатова, б. 12, кв. 118.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 24.07.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, реєстровий №1663. Відповідно до п.1.1 договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 108 800 грн., що є еквівалентом 13400 доларів США. Згідно договору позика надається строком на 6 місяців з 24.07.2012 року до 24.01.2013 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 24.07.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, реєстровий №1665, відповідно до якого відповідач передав позивачу в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Відповідачем, у визначений у договорі строк, зобовязання виконано не було, грошові кошти позивачу не повернув. 02.03.2016 року позивачем було направлено поштою відповідачу вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобовязання, та встановив тридцяти денний термін з моменту отримання вимоги, повернути грошові кошти за договором позики від 24.07.2012 року. Вказана вимога була отримана відповідачем 15.03.2016 року. Відтак, строк для виконання зобовязання настав 15.04.2016 року. Відповідно до п.12 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На підставі п.12.1.1 договору іпотеки приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано позивачем за №14289650 від 21.04.2016 року. 21.04.2016 року позивач набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, до теперішнього часу відповідач добровільно знятися з реєстрації відмовляється, продовжує жити у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, тим самим порушуючи його право на користування та розпорядження власністю.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову, посилався на те, що не зазначено інше місце проживання.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.07.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, реєстровий №1663.

Відповідно до п.1.1 договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 108 800 грн., що є еквівалентом 13400 доларів США.

Згідно договору позика надається строком на 6 місяців з 24.07.2012 року до 24.01.2013 року.

З метою забезпечення виконання договору позики від 24.07.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, реєстровий №1665, відповідно до якого відповідач передав позивачу в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачем, у визначений у договорі строк, зобовязання виконано не було, грошові кошти позивачу не повернув. 02.03.2016 року позивачем було направлено поштою відповідачу вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобовязання, та встановив тридцяти денний термін з моменту отримання вимоги, повернути грошові кошти за договором позики від 24.07.2012 року. Вказана вимога була отримана відповідачем 15.03.2016 року, що підтверджується зворотнім повідомленням. Отже, строк для виконання зобовязання настав 15.04.2016 року.

Відповідно до п.12 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

На підставі п.12.1.1 договору іпотеки приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 за №14289650 від 21.04.2016 року, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомості майна (інформаційна довідка №57992509 від 22.04.2016 року).

Позивач як власник квартири має право на підставі статті 391 Цивільного кодексу України (ділі - ЦК України) заявити позов до відповідача як колишнього власника житла про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації; нормами права, які регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами у справі, не передбачено надання іншого постійного жилого приміщення колишньому власнику житла.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, положення договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку житла, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 18 іпотечного договору встановлено, що всі питання які не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до діючого законодавства України.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до постанови Верховного суду України від 22.06.2016 року по справі №6-197цс16 за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV(далі - Закону «Про іпотеку») та статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічні висновки містяться у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1033цс15) та 16 грудня 2015 року (справа № 6-1469цс15).

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме до цього зводиться висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладені у постановах від 21 жовтня та 16 грудня 2015 року, який згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі викладеного, оскільки вказаний предмет іпотеки, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_3, не була придбана за кошти позики, у зв'язку з чим позивачем повинно бути зазначене інше житлове приміщення для вселення відповідача, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Понесені ОСОБА_1 судові витрати по справі віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Ніколаєнко