Справа № 303/7334/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 червня 2017 року м. Ужгород
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:
головуючого судді: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Іноземного підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Іноземного підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
встановила:
ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево», про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до наказу № 128/ОС від 20.11.2010 року він був прийнятий на посаду менеджера з персоналу та адміністративної діяльності Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево». У подальшому на підставі наказу військового комісара Берегівського об`єднаного міського військового комісаріату від 08.07.2016 року № 90 його було прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. У той же час, згідно з наказом № 165-ос від 21.11.2016 року його було звільнено з роботи іноземного підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. При цьому вважає, що звільнений без законної підстави, оскільки на час винесення оскаржуваного наказу діяла норма закону про зберігання місця роботи, посади та середнього заробітку за працівниками призваними на військову службу в особливий період. Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд скасувати наказ директора Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» № 165-ос від 21.11.2016 року «Про припинення трудового договору», поновити його на посаді менеджера з персоналу та адміністративної діяльності Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» та стягнути з Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення по день ухвалення судом рішення.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2017 року даний позов задоволено. Скасовано наказ директора Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» № 165-ос від 21.11.2016 року «Про припинення трудового договору». Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера з персоналу та адміністративної діяльності Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево». Стягнуто з Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без відрахування податків та платежів за період з 22.11.2016 року по 02.03.2017 року в розмірі 18295,99 гривень. Стягнуто з Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» на користь держави 1102,40 гривень судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

На дане судове рішення Іноземне Підприємство «Петро Карбо Хем-Мукачево» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що позивач пішов на військову службу за контрактом, тобто з власної волі. На той момент мобілізація вже була закінчена, а тому на думку апелянта закінчився особливий період. Вважає, що на позивача не поширюються гарантії встановлені ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи і підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 , такий на підставі наказу № 128/ОС від 20.11.2010 року був прийнятий на посаду менеджера з персоналу та адміністративної діяльності Іноземного Підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» (а.с.11, 12).
30 червня 2016 року з ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України. З контракту вбачається, що ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду ? понад установлений контрактом строк. Контракт був укладений на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 90 від 08.07.2016 року майора ОСОБА_1 , прийнятого на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу Збройних Сил України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, з 08.07.2016 року зараховано в списки складу. Відповідно до наказу Міністра оборони України від 30.06.2016 року № 591 ОСОБА_1 призначено на посаду старшого офіцера відділення комплектування Берегівського об`єднаного міського військового комісаріату (а.с.14).
Також встановлено, що згідно з наказу № 165-ос від 21.11.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на іноземному підприємстві «Петро Карбо Хем-Мукачево» на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (а.с.15). Аналогічний запис на підставі зазначеного наказу був внесений у трудову книжку ОСОБА_1 .
Задовольняючи позов, суд виходив із того, що звільнення позивача проведено з порушенням ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Однак, колегія суддів не може погодитись з даним висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Так, згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в чинній редакції на час укладення контракту, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і«Про альтернативну (невійськову) службу»,«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно відпідпорядкування та форм власності.
Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, дія особливого періоду, під час якого допускається продовження строку контракту, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.
Також слід врахувати, що зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції чинній на момент укладення контракту) внесено згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII.
Відповідно до 2 Прикінцевих положень зазначеного Закону поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»» від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».
З Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації.
Отже, на момент укладання контракту з позивачем, мобілізація не проводилася, так-як закінчилась 17 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан, а відтак на нього не поширюються гарантії встановлені ч.3 ст. 119 КЗпП України.
Вказане свідчить про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося без порушення норм трудового законодавства.
За таких обставин рішення суду першої інстанції, згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Щодо клопотання Іноземного підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у вигляд судового збору, то таке задоволенню не підлягає, позаяк останній звільнений від сплати такого згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Поро судовий збір».

Враховуючи встановлене вище та керуючись вимогами ст. 119 КЗпП України, та приписами статей 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,
вирішив:
апеляційну скаргу Іноземного підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево», задоволити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2017 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Іноземного підприємства «Петро Карбо Хем-Мукачево» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________

Судді : ___________________

___________________