АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1539/17-ц 22-ц/774/1648/К/17
Справа № 212/1539/17-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1648/К/17 суддя Козлов Ю.В.
Категорія № 55 (IV) Доповідач - Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А. П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - Михайличенко Юлії Сергіївни,

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційні скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариство "Центральний гірничо - збагачувальний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариство "Центральний гірничо - збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості по заробітній платі у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення заборгованості по заробітній платі у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, в обґрунтування якого зазначив, що він в період з 12.12.1975 р. по 24.08.1976 р.; з 25.06.1979 р. по 16.10.2003 р. працював на підприємстві відповідача.

Наказом по ВАТ «ЦГЗК» від 27.10.2003 року за № 194к-1591 він був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП, у зв'язку із виходом на пенсію.

При звільненні з ним був проведений розрахунок, але в лютому 2017 року позивач дізнався, що відповідно до п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003- 2004р.р. (надалі Галузева угода 2003-2004рр.) відповідач при звільненні зобов'язаний був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати, оскільки позивач пропрацював на підприємстві більше ніж 20 років, як передбачено Галузевою угодою 2003-2004 рр. Відповідачем було лише нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку, а одноразова допомога при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію їй не нараховувалась.

У зв'язку з чим вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню невиплачена вихідна допомога в розмірі 2444,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.10.2003 року по 16.10.2009 рік в розмірі 58665,60 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2 недоплачену вихідну допомогу в розмірі 2444,40 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9777,60 грн. за період з 17.10.2003 року по 16.10.2009 рік. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та збільшення його розміру до 58665,60 грн. посилаючись на те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано співмірність між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Так, судом першої інстанції не перевірено розповсюдження положень Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки на відповідача, який її не підписував, не враховано, що позивач працював на шахті ім. Орджонікідзе», яка до 2001 року була структурним підрозділом «Криворізького державного залізорудного комбінату», тому відсутня необхідна умова для виплати одноразової допомоги - безперервний стаж роботи на підприємстві, оскільки позивачем не доведена правомірність приєднання трудового стажу, отриманого ним на вказаному підприємстві до трудового стажу, отриманому на ПрАТ «ЦГЗК». Також, на думку представника відповідача, вихідна допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, а тому підстави для застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України відсутні. Враховуючи те, що предметом позовних вимог ОСОБА_2 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, вважає, що суд мав застосувати строк позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущено й про поновлення якого питання він не ставив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, апеляційна скарга ПрАТ «ЦГЗК» - відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 в період з 12.12.1975 р. по 24.08.1976 р.; з 25.06.1979 р. по 16.10.2003 р. працював на підприємстві відповідача. 27.10.2003 р. звільнений з підприємства за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України ( а.с.5-8).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві перевищував 20 років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки (далі - Галузевої угоди) і про порушення свого права він дізнався лише у січні 2017 року, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний сплатити йому вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки при розрахунку та моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, право на отримання якої він має у відповідності до умов Галузевої угоди, яка є обов'язковою до виконання відповідачем, що й є підставою для стягнення з відповідача на його користь розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 237-1 КЗпП України у зв'язку з порушенням підприємством трудових прав працівника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, проте не погоджується із розміром стягнутого середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власників зобов'язується виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше тримісячної середньомісячної заробітної плати при стажі від 20 і більше років.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як вбачається з Галузевої угоди її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі (далі - підприємства), їх уповноваженими представниками, Міністерством промислової політики України, Фондом державного майна України, господарськими об'єднаннями, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету (далі - Сторона профспілки). Від сторони власників угоду підписано Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг» Сірим І.

Оскільки ПрАТ «ЦГЗК» входить до складу Групи Метінвест, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «Метінвест Холдинг», то дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ЦГЗК». У зв'язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди.

Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 27.10.2003 року мав більше ніж 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_2 розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивач з 1980 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка була структурним підрозділом ПАТ «Кривбасзалізрудкому», а не ПрАТ «ЦГЗК» колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ПрАТ «ЦГЗК» не є правонаступником прав та обов'язків підприємства, до складу якого раніше входила шахта ім. Орджонікідзе, в частині прав та обов'язків, які пов'язані з діяльністю цього структурного підрозділу.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представником відповідача, за період роботи позивача на шахті ім. Орджонікідзе неодноразово відбувалася реорганізація.

Так, відповідно до договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року Криворізький залізорудний комбінат передав на правах оренди шахту ім. Орджонікідзе в склад ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Центральний ГЗК», а згідно договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Центральний ГЗК», цілісний майновий комплекс шахти ім. Орджонікідзе.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обов'язків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу також правонаступником прав та обов'язків підприємства, пов'язаних з діяльністю цього структурного підрозділу. У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права та обов'язки за договором оренди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є правонаступником всіх прав та обов'язків підприємств, до складу яких входила шахта ім. Орджонікідзе.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так як, позивач був звільнений 27.10.2003 року, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці - серпень та вересень 2003 року. Відповідно до довідки № 246 від 15.02.2017 року, наданої відповідачем середньомісячна зарплата ОСОБА_2 за останні два місяці перед звільненням становила 814,80 грн. (а.с.12).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_2 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, становить 2444,40 грн. (814,80 грн. х 3).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 2444,40 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_2, який звільнений 27.10.2003 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника позивача щодо помилкового застосування судом першої інстанції співмірності розміру невиплачених сум та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2405цс15 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 2444,40 грн. у рахунок одноразової допомоги, належної йому при звільненні з роботи (а.с.1 оборот) та ці позовні вимоги були задоволені судом у повному обсязі (а.с.67-72), тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Колегія суддів погоджується з розрахунком розміру середнього заробітку, наведеним позивачем за період з 17.10.2003 року по 16.10.2009 рік, який надано суду апеляційної інстанції, та згідно якого розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих годин, які мають бути оплачені середнім заробітком, що відповідає вимогам п.8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно вказаного розрахунку кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за спірний період складає 12060 годин за період з 17.10.2003 року по 16.10.2009 рік, а розмір середньогодинної зарплати - 4,85 грн., згідно довідки підприємства відповідача а.с. 12 (12060*4,85=58491)

Вказаний розрахунок перевірено колегією суддів, та колегія суддів вважає його вірним, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомогиз відповідача на користь позивача та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог, а саме стягнути з відповідач на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомогив розмірі 58491 грн.

Посилання ж представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, а тому до врегулювання спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки відповідно до Галузевої угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У зв'язку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_2 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу представника позивача задовольнити, апеляційну скаргу представника відповідача - відхилити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомогиз відповідача на користь позивача та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 - задовольнити.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 червня 2017 року скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_2середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі58491 (п'ятдесят вісім тисяч чотириста дев'яносто одна) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: