АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 червня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Інституту державного управління у сфері цивільного захисту на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту державного управління у сфері цивільного захисту, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного інституту управління у сфері цивільного захисту, третя особа ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обгрунтування своїх вимог зазначав, що відповідно до наказу від 13.10.2014 р. № 177 він був прийнятий на посаду викладача кафедри державної служби, менеджменту та навчання з міжнародними проектами Інституту державного управління у сфері цивільного захисту на 0,5 ставки посадового окладу до проведення конкурсного заміщення цієї посади та на період перебування працівника за сумісництвом у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом начальника Інституту державного управління у сфері цивільного захисту від 05.10.2015 р. № 341 його призначено на посаду наукового співробітника науково-дослідного відділу з проблем навчання діям у надзвичайних ситуаціях.

30.10.2015 р. відповідач ознайомив його з попередженням про подальше звільнення у звЧязку із скороченням посади, від запропонованої посади фахівця він відмовився, оскільки вона не відповідала його кваліфікації. Інших посад, які були вакантними у відповідача йому не пропонувалося.

Наказом від 09.03.2016 р. № 90 його було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Справа № 760/6507/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5417/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Кізюн Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

Посилаючись на те, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, просив поновити його на посаді наукового співробітника, скасувати наказ від 09.03.2016 р. № 90 про його звільнення та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10.03.2016 р.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10.03.2017 р. позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді наукового співробітника науково-дослідного відділу з проблем навчання населення діям у надзвичайних ситуаціях Інституту державного управління у сфері цивільного захисту з 09.03.2016 р.

Стягнуто з Інституту державного управління у сфері цивільного захисту на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 92 377,26 грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 1 474, 77 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

В апеляційній скарзі представник Інституту державного управління у сфері цивільного захисту просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції неповно зЧясував обставини справи, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильних висновків та ухвалення помилкового рішення.

Вказував на те, що на виконання наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23.10.2015 р. № 513 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційній структурі Інституту державного управління у сфері цивільного захисту» відділ у якому працював позивач було скорочено у повному складі.

ОСОБА_1 було завчасно попереджено про подальше звільнення та запропоновано єдину вакантну посаду, яка б відповідала його кваліфікації та продуктивності праці, проте він відмовився від запропонованої йому посади.

Крім того позивачу пропонувалося взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад наукових та науково-педагогічних працівників, які у зв'язку із організаційно-штатними змінами були введені в Інституті та пропонувалися іншим працівникам Інституту, котрі підлягали звільненню і також мали переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України. Проте ОСОБА_1 документів на участь у конкурсі не подав, а тому не міг бути переведений на посади, що заміщувалися за результатами конкурсу.

В судовому засіданні представник Інституту державного управління у сфері цивільного захисту просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення районного суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що наказом Інституту державного управління в сфері цивільного захисту від 05.10.2015 р. № 341 ОСОБА_1 призначено на посаду наукового співробітника науково-дослідного відділу з проблем навчання діям у надзвичайних ситуаціях Інституту державного управління в сфері цивільного захисту.

Наказом Державної служби з надзвичайних ситуацій від 23.10.2015 р. № 513 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційній структурі Інституту державного управління в сфері цивільного захисту внесені зміни до штату Інституту, відповідно до яких, зокрема науково-дослідний відділ з проблем навчання діям у надзвичайних ситуаціях, в якому науковим співробітником працював позивач, підлягав скороченню в повному складі.

На підставі зазначеного наказу, наказом Інституту державного управління в сфері цивільного захисту від 26.10.2015 р. №132 були внесені відповідні зміни до штату.

30.10.2015 р. позивач був ознайомлений з попередженням про його звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КзпП України. Від запропонованого заміщення вакантної посади фахівця відділу медичного менеджменту та організації навчання науково-медичного центру мережі освітніх установ цивільного захисту Інституту державного управління у сфері цивільного захисту відмовився.

Як убачається з протоколу від 11.11.2015 р. наради під головуванням в.о. начальника Інституту державного управління у сфері цивільного захисту ОСОБА_2 стосовно кадрових питань, одним із питань, які обговорювались на нараді було питання щодо відмови ОСОБА_1 від посади фахівця відділу методичного менеджменту та організації навчання науково-методичного центру мережі освітніх установ цивільного захисту Інституту.

У своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що він відмовився від запропонованої посади, оскільки вона не є науковою.

Наказом від 09.03.2016 р. № 90 ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу посаду.

09.03.2016 р. ОСОБА_1 направлено повідомлення про його звільнення, та зазначено про необхідність з'явитися до Інституту для отримання трудової книжки і розрахунку.

10.03.2016 р. працівниками Інституту складено акт про те, що ОСОБА_1 10.03.2016 р. прибув до Інституту державного управління у сфері цивільного захисту для отримання трудової книжки та розрахунку, проте відмовився підписати наказ про його звільнення, висловивши прохання не вказувати в даному наказі його відмову від запропонованої посади. Трудову книжку позивач отримав 17.03.2016 р.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів про скорочення посад працівників, внаслідок затвердження нового штатного розпису, відповідно наказу про скорочення конкретних посад, в тому числі посади позивача, наявність на підприємстві вільних вакансій на час попередження позивача про звільнення, пропозицію йому таких посад та врахування переважного права залишення позивача на роботі.

З таким висновком погодитись не можна, оскільки суд його дійшов внаслідок неповного зЧясування обставин справи, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абзаці 1 пункту19 постанови Пленуму Верховного Суду України, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи убачається, що на виконання наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23.10.2015 р. № 513 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційній структурі Інституту державного управління у сфері цивільного захисту», науково-дослідний відділ з проблем навчання населення діям у надзвичайних ситуаціях, в якому працював позивач, скорочено у повному складі, і зазначені обставини позивачем не оспорювалися.

В позовній заяві та своїх доводах ОСОБА_1 стверджував, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки йому не була запропонована наявна у відповідача посада наукового працівника, а була запропонована посада фахівця, що не відповідає його освіті, кваліфікації та досвіду роботи. При цьому, на його думку, він мав право на заміщення вакантної посади наукового співробітника без участі у конкурсі, оскільки статтею 55 Закону України «Про вищу освіту» передбачено участь у конкурсі лише на посади науково-педагогічних і педагогічних працівників, а посада наукового співробітника до таких не відноситься, а відповідно до пункту 5 статті 6 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» конкурс на посаду наукових працівників проводиться лише при прийнятті їх на роботу, а при переведенні на рівнозначну посаду в інший підрозділ, проведення конкурсу цим Законом не передбачено. З урахуванням наведеного вважав, що він мав право на заміщення посади наукового співробітника в іншому відділі без проведення конкурсу, а оскільки відповідач йому такої посади не запропонував, то вважав, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Суд належним чином не перевірив зазначених доводів позивача та не надав їм відповідної правової оцінки, а також заперечень представника Інституту державного управління в сфері цивільного захисту, який стверджував, що відповідно до 2 Статуту Інституту його засновником є Державна служба України з надзвичайних ситуацій, яка затверджує кошторис, визначає структуру та штатний розпис Інституту, а тому всі питання щодо скорочення штату та введення нових посад вирішує саме цей орган виконавчої влади.

Усуваючи зазначені недоліки, колегія суддів виходить з наступного.

З наданих представником Інституту державного управління в сфері цивільного захисту документів убачається, що на виконання наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23.10.2015 р. № 513 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційній структурі Інституту державного управління у сфері цивільного захисту» в Інституті було скорочено 31 посаду, з них 11 посад були вакантними (не були зайняті), при цьому скороченню підлягали 19 посад наукових та науково-педагогічних працівників. Зазначеним наказом також вводилось 31 посада, з них: 9 посад заміщувалися особами начальницького складу та 22 посади заміщувалися працівниками, при цьому з введених посад було лише 13 посад наукових та науково-педагогічних працівників, з яких 3 посади підлягали заміщенню особами начальницького складу (штатні категорії: майор, підполковник), до яких позивач не відноситься.

Таким чином, внаслідок організаційно-штатних заходів, що відбувалися в Інституті на виконання наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23.10.2015 р., скороченню підлягало більше посад наукових та науково-педагогічних працівників, ніж вводилося нових таких посад у штатний розпис. Всі особи, посади яких підлягали скороченню, в тому числі і позивач, були завчасно повідомлені про майбутнє звільнення.

Всім особам, що підлягали звільненню у зв'язку із скороченням займаних ними посад наукових та науково-педагогічних працівників, в тому числі і позивачеві, пропонувалося прийняти участь у конкурсі на заняття вакантних посад, але ОСОБА_1 заяви про участь у конкурсі не подав.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про вищу освіту» та ст.6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність заміщення вакантних посад наукових і науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

29.01.2015 р. Вченою радою Інституту затверджено Порядок проведення конкурсного відбору на зміщення вакантних посад науково-педагогічних та наукових працівників, яким передбачені підстави та порядок проведення конкурсу.

З протоколу засідання Вченої ради Інституту від 06.11.2015 р. убачається, що всі нововведені посади наукових та науково-педагогічних працівників, в тому числі посади наукового співробітника та провідного наукового співробітника були включені в оголошений конкурс на їх заміщення, з затвердженими відповідно до кожної посади кваліфікаційними вимогами.

Наказом № 133 від 06.11.2015 р. Інституту державного управління в сфері цивільного захисту було оголошено конкурсний відбір на заміщення вакантних посад, куди були включені нововведені посади відповідно до наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23.10.2015 р. № 513 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційній структурі Інституту державного управління у сфері цивільного захисту».

Перевіряючи твердження позивача про те, що відповідач безпідставно не запропонував йому посаду заступника начальника відділу методичного менеджменту та організації навчання та посаду наукового співробітника наукового відділу, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки заміщення зазначених посад передбачено за конкурсом, від участі у якому позивач відмовився. З наданих представником відповідача документів убачається, що на зазначені посади були призначені особи за результатами проведеного конкурсу, на участь в якому вони надали згоду при їх звільненні з попередньо займаних посад (ОСОБА_3 та ОСОБА_4)

Щодо не запропонованої йому посади провідного фахівця відділу методичного менеджменту та організації навчання, то як зазначив представник Інституту і підтверджено відповідними доказами, зазначена посада було запропонована ОСОБА_5., який до цього працював на посаді провідного фахівця науково-дослідного відділу з проблем навчання населення діям у надзвичайних ситуаціях Інституту, і виявив згоду на заняття цієї посади після скорочення попередньо займаної ним посади.

Посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва є непереконливими, оскільки наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23.10.2015 р. № 513 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційній структурі Інституту державного управління у сфері цивільного захисту» скороченню підлягала не лише займана позивачем посада наукового співробітника науково-дослідного відділу з проблем навчання діям у надзвичайних ситуаціях, а фактично був ліквідований весь відділ в якому працював позивач. При введенні в штатний розпис інших посад, і прийнятті на ці посади наукових працівників, положення ст. 42 КЗпП України не розповсюджується.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Інституту державного управління у сфері цивільного захисту, задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Інституту державного управління у сфері цивільного захисту, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: