Справа № 2/243/2729/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючий суддя - Пронін С.Г.,

при секретарі - Чевела С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Слов'янська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, що діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою та просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 що діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1. Право власності на домоволодіння нею було набуто на підставі договору купівлі - продажу у 2000 році. Разом із нею в будинку зареєстровані її колишня невістка ОСОБА_2 та її онуки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. В травні 2014 року відповідачка зібрала речі та дітей та виїхала з міста Слов'янська. В подальшому відповідачка повідомила її, що вона знаходиться у Росії та повертатися до м. Слов'янська не збирається. Також повідомила, що не заперечує проти того, щоб позивачка виписала її та дітей з будинку, причому зазначила, що приїжджати для того щоб знятися з реєстрації вона не може. У зв'язку з чим позивач і звернулася до суду з дійсним позовом.

Позивач будучи повідомленою належним чином про дату та час судового розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання не з'явилися. Поштою на адресу суду направила заяву від 25 травня 2017 року, посвідчену нотаріусом Дмитрівського нотаріального округу Московської області Російської Федерації., відповідно до якої відповідач позовні вимоги визнала повністю та не заперечувала проти їх задоволення. Проти визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , не заперечувала.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов'янської міської ради у судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи без представника служби у справах дітей. Позовні вимоги не підтримали в частині визнання неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. При вирішенні спору суд враховує й загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 про що свідчить договір купівлі продажу від 19 вересня 2000 року,

посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В.І.

Згідно з довідкою від 20.05.2017 року наданою ОСОБА_1 виконавчим комітетом Слов'янської міської ради, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_1, 1951 року народження, невістка позивача ОСОБА_2,1978 року народження, онук ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, онука ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

У підтвердження відсутності відповідачів в спірному будинку понад рік позивач надав акт, складений керівником комітету мікрорайону «Центр-1» , відповідно до якого в будинку АДРЕСА_1 прописані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_7 та не проживають у вказаному будинку з травня 2014 року, особистих речей в будинку немає.

Відповідно до заяви від 25 травня 2017 року, посвідченої нотаріусом Дмитрівського нотаріального округу Московської області Російської Федерації., ОСОБА_2 не заперечувала проти зняття її з реєстрації у спірному будинку та проти визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , не заперечувала. Також у вказаній заяві вказано, що відповідач та її діти проживають у АДРЕСА_2. та в подальшому будуть зареєстровані за цією ж адресою.

Відповідно до заяви ОСОБА_7, сина позивача, від 06 червня 2017 року, останній дає згоду на зняття з реєстраційного обліку його дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9 в будинку за адресою : АДРЕСА_1.

Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач зі своїми дітьми за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили будинок, протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають, на теперішній час проживають в АДРЕСА_2 , позов визнали повністю. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідачів, створення з боку ОСОБА_1 перешкод для проживання відповідачів та дитини в даному жилому приміщенні.

Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11).

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 відсутня в

спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування ним.

Що стосується позовних вимог в частині визнання осіб такими, що втратили право на користування

житлом неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд виходить з наступних норм чинного законодавства.

Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-1793цс1).

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за неповнолітніми дітьми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1, і визнаючи матір дітей такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин.

Окрім того, мати та батько дітей не заперечували проти зняття їхніх дітей з реєстрації по АДРЕСА_1

З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Зі змісту нормативно-правового акта вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10, 11, 57-60, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 391,405 Цивільного кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, що діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, які зареєстровані по АДРЕСА_1 права користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржена в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Донецької області, шляхом подачі апеляційної скарги через Слов'янський міськрайонний суд, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду С.Г.Пронін