АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 04 квітня 2017 року та рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 26 травня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Делойт енд Туш Юкрейніан Сервісез Компані» про поновлення на роботі, визнання угоди удаваною та недійсною,стягнення середньої заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до відповідача. Зазначав, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з жовтня 2014 року, а 31.07.2015 року був звільнений з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України на підставі договору про припинення трудових відносин, укладеного між сторонами, не дивлячись на те, що він 25.07.2015 року подав заяву про відкликання свого підпису в цьому договорі. Вважаючи, що цей договір був підписаний ним під тиском складних життєвих обставин та при незаконниму тиску відділу кадрів, в той час коли він перебував під впливом анестезії та був на двох лікарняних, просив визнати договір про припинення трудових відносин за погодженням сторін недійсним, удаваним і таким, що був підписаний під впливом складних життєвих обставин; поновити його на роботі з 31.07.2015 року; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 04 квітня 2017 року позовні вимоги про стягнення моральної шкоди залишені без розгляду з підстав несплати судового збору після залишення без руху позову в цій частині.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.05.2017 року у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, визнання угоди удаваною та недійсною, стягнення заробітної плати - відмовлено.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями позивач подав апеляційну скаргу в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі. Посилається на незаконність та помилковість судових рішень, суперечливість висновків суду, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, фальсифікацію ухвали суду про залишення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди без розгляду, розгляд справи суддею, якій він заявив відводи у зв'язку з її упередженістю до нього та розглядом суддею цієї та інших справ за його участю, судові рішення в яких скасовані. Зазначає, що суд безпідставно не врахував, що договір про припинення трудових відносин укладено ним під час перебування на двох лікарняних, на його думку суддя перебрав на себе не притаманні функції щодо оцінки його стану здоров'я та терміну дії анестезії, що його волевиявлення при підписанні договору не було вільним й що до звільнення його з роботи він надіслав відповідачеві заяву про відмову у звільненні за цим договором. Вважає, що судом порушено норми матеріального права при вирішенні спору та не ураховано правову позицію ВСУ висловлену в аналогічній справі № 404/3049/ 15-ц. Зазначає, що ухвала суду про залишення його позовних вимог без розгляду з підстав несплати судового збору є незаконною,з огляду на те, що ці вимоги є складовими його позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, а відтак він звільнений від сплати судового збору .

ОСОБА_1 в судове засідання тричі не з'являвся, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся за усіма наявними в матеріалах справи адресами. З огляду на положення ч.5 ст.74,ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала його повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Представник відповідача Рудік Н.В. просив апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на ухвалу підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу на рішення суду слід відхилити виходячи з наступного.

Залишаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди без розгляду, суд виходив з того, що ухвалою від 03.03.2017 року позивачеві був наданий строк для усунення недоліків та сплати судового збору, разом із цим своєю заявою від 28.03.2017 року про уточнення позовних вимог позивач фактично відмовився від вимог про відшкодування моральної шкоди, і оскільки провадження у справі було відкрите за усіма заявленими вимогами, то в цій частині позовні вимоги підлягали залишенню без розгляду.

Колегія суддів не може погодитися з зазначеними висновками суду з огляду на таке.

Даний позов надісланий позивачем до суду поштою 31.08 .2015 року .

Відповідно до частини першої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір є складовою судових витрат.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом на час звернення позивача із даним позовом був Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З 1 вересня 2015 року ця категорія пільговиків звужена. Так, за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 1 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Відповідно до частини четвертої статті 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Зазначене правило закріплене і в статті 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, що однозначно розуміється як початок дії закону з моменту набрання ним чинності і припинення з утратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України Рішенням від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 конкретизував зазначений принцип, указавши, що положення частини першої статті 58 Конституції України щодо «незворотності» дії законів та інших нормативно-правових актів необхідно розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

При цьому суд зазначив, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може передбачатися шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Для процесуального закону це означає, що діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія.

Відносно змін у статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, це означає, що звуження законом кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, не може бути підставою для покладення на цих осіб обов'язку зі сплати судового збору після вчинення процесуальної дії, зокрема після відкриття провадження.

З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

У даній справі позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі,стягнення середнього заробітку ,визнання угоди про припинення трудових відносин недійсною та відшкодування моральної шкоди.

Отже, на момент звернення до суду з позовною заявою позивач звільнявся від оплати судового збору (станом на 31 серпня 2015 року) згідно з чинною на той час редакцією пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин суд дійшов помилкового висновку про залишення позову в частині відшкодування моральної шкоди без розгляду, а відтак ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом сторони перебували у трудових відносинах .

01.10.2014 р. позивач був прийнятий на роботу до Приватного акціонерного товариства «Делойт енд Туш Юкрейніан Сервісез Компані» на посаду провідного консультанта у відділ консалтингу.

20.04.2015 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про припинення трудових відносин з 31 липня 2015 року за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України .

25.07.2015 року ОСОБА_1 подав заяву про відкликання своєї заяви про звільнення його з роботи з 31.07.2005 року, на яку 30.07.2015 року генеральний директор ПрАТ "Делойт енд Туш ЮСК" повідомив, що чинним законодавством не передбачено відкликання заяви при припиненні трудових відносин з підстав встановлених п.1 ст.36 КЗпП України.

31.07.2015 року на підставі договору про припинення трудових відносин від 20.04.2015 року відповідачем виданий наказ № К-87У про звільнення позивача з роботи від з 31.07.2015 року, йому видано трудову книжку, виплачено усі належні платежі.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 зазначав, що укладав договір про припинення трудових відносин з відповідачем під тиском останнього, перебуваючи на двох лікарняних та під впливом анестезуючого медичного препарату, що на його думку свідчить про удаваність цього договору та укладення його під тиском складних життєвих обставин і є підставою для поновлення його на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що правовідносини між сторонами регулюються нормами трудового законодавства, за якими не передбачена можливість визнання недійсним договору про припинення трудових відносин з підстав, визначених Цивільним кодексом України, та анулювання домовленості про звільнення з підстав п.1 ст.36 КЗпП України у зв'язку лише із відкликанням заяви працівника про звільнення з роботи з цих підстав, повинна бути і згода на це й роботодавця, якої у даному випадку не було. Вважав недоведеним факт тиску роботодавця на волевиявлення позивача щодо його звільнення з роботи з цих підстав .

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Вкерховного Суду України "Про практику розгляду трудових спорів "№ 9 від 06.11.1992 року при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Отже, на відміну від звільнення за власним бажанням, при припиненні трудового договору за угодою сторін ( п.1 ст.36 КЗпП ), позивач не міг без згоди про те власника в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення з таких підстав та відкликати свій підпис на укладеному сторонами договорі про припинення трудових відносин, а відтак доводи апеляційній скарги в цій частині не можуть бути прийняті до уваги.

За правилами ст.ст.10.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що позивачем не подано та не зазначено доказів на підтвердження вчинення роботодавцем тиску на нього під час укладання договору про припинення трудових прав, а також щодо написання та подання заяви про припинення трудових відносин за п.1 ст.36 КЗпП України, суд першої інстанції підставно вважав такі обставини недоведеними і доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Таким чином, установивши наявність між сторонами оскаржуваного договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав.

Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91 , 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Доводи апеляційної скарги про те,що відповідач мав зберігати за позивачем робоче місце на час мобілізації,за відсутності самого факту мобілізації,колегія суддів вважає безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 04 квітня 2017 року ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 04 квітня 2017 року скасувати з передачею питання на новий розгляд.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року відхилити

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 761/25946/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 8429 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.