Ухвала

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол», орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення та визнання договору укладеним за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з вищезазначеним позовом, у якому просили усунути перешкоди в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5, визнати укладеним договір найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_2 між ними (ОСОБА_3, ОСОБА_4.) та ОСОБА_5

На обґрунтування своїх вимог посилались на те, що на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2007 року вони є власниками гуртожитку по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 червня 2006 року зі змінами від 29 січня 2008 року.

У вказаному вище гуртожитку у кімнатах № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 проживає ОСОБА_5, яка у кімнату № НОМЕР_2 вселилася самовільно, приєднавши її до кімнати НОМЕР_1 без дозволу власників.

Зазначали, що відповідачка у трудових відносинах із ними не перебуває, плату за проживання, комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території не сплачує, ухиляється від укладення договору найму.

Станом на 01 жовтня 2015 року вона має заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 5 906 грн 21 коп.

ОСОБА_5 було запропоновано укласти договір найму житлового приміщення - кімнати НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, проте остання відмовилась.

Посилаючись на наведені вище обставини, просили позов задовольнити.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 проживає у згаданому вище гуртожитку з 1989 року, має постійну реєстрацію у ньому без зазначення номера кімнати, на час надання їй житла перебувала у трудових відносинах з підприємством «Мелітопольпродмаш», має стаж роботи на підприємстві більш ніж десять років, іншого житла не має. Має малолітню доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із нею.

ОСОБА_5, як працівнику заводу, було надано дві кімнати у гуртожитку, у яких вона проживала з 1993 до 1997 року та з 2006 року до теперішнього часу (з 1997 року до 2006 року проживала в одній кімнаті), відповідні документи не збереглося.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що самовільне зайняття ОСОБА_5 кімнати АДРЕСА_3 є недоведеним, а тому відсутні підстави вважати, що вона проживає у спірній кімнаті.

З висновками судів повністю погодитися не можна з таких підстав.

Пунктом 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Згідно з п. 44 Примірного положення про гуртожитки громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що 02 січня 1986 року відповідачка була прийнята на роботу у ВАТ «Мелітопольпродмаш», де працювала до 28 серпня 1996 року.

07 квітня 1989 року відповідачці виданий ордер на проживання у гуртожитку.

11 квітня 1989 року на підставі ордера їй, як працівнику підприємства, на сім'ю із 3 осіб була надана для проживання кімната АДРЕСА_4

Гуртожиток по АДРЕСА_5 є власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Звертаючись до суду із позовом, позивачі зазначали, що ОСОБА_5 самовільно зайняла спірну кімнату та незаконно там проживає без укладення договору найму житла.

Відмовляючи у позові з тих підстав, що відсутні докази проживання відповідачки у спірній кімнаті, суди не звернули увагу та не надали оцінки поясненням самої відповідачки, яка зазначала, що вона проживала у кімнаті НОМЕР_3, яку у неї забрали після звільнення з роботи. З 1997 до 2006 року її родина проживала в одній кімнаті, а у 2006 році вона самовільно приєднала другу кімнату НОМЕР_4 після того, як із неї виїхала інша сім'я.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Так, відхиляючи докази, надані позивачами, суди не звернули уваги на те, що відповідачка не спростувала і не надала докази на підтвердження своїх заперечень, та не врахували вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що судами зроблено не було.

Суди також послались на те, що відповідачка правомірно вселилась у гуртожиток і проживає у ньому більше 10 років.

При цьому, не звернули увагу на те, що спірне житлове приміщення є приватною власністю позивачів і що відповідачка є наймачем і відмовляється від укладення договору найму житлового приміщення, який містить типові умови.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказані обставини справи уваги не звернув, не встановив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зокрема, суд не вирішив позовні вимоги про зобов'язання укласти договір найму та не застосував до спірних правовідносин норми ст. 641-646 ЦК України.

На порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд указаних порушень норм матеріального та процесуального права не виправив, не дав відповіді на всі доводи апеляційної скарги та їх не спростував; дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд, пославшись на те, що діючим законодавством на передбачено такого захисту порушеного права, як визнання договору найму укладеним, не звернув увагу на те, що за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта