Справа № 466/4121/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/5339/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9. про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на квартиру та права спадкування за законом та за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третіх осіб Третьої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_10, ОСОБА_2 про усунення від права спадкування, визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_5, третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9у якому просила: визнати факт проживання однією сімєю з ОСОБА_11 з 24.01.1994 р. по 31.08.2014 р як чоловіка і жінки без шлюбу; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири №2 будинку 39 на вул. І.Мазепи 2 м. Львова.

В обґрунтування своїх вимог покликалася на те, що з ОСОБА_11 з 24 січня 1994 року почала проживати однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у орендованій квартирі по вул. Г.Мазепи б. 26 кв. 87, в якій прожили чотири роки. Весь цей час вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом відпочивали. 27 березня 1998 року за спільно нажиті кошти, від спільного бізнесу, придбали трьохкімнатну квартиру за адресою: м. Львів , вул. Мазепи б. 39 кв. 2.. Квартира була придбана за 14000 доларів США, хоча в договорі купівлі-продажу квартири вказана її собівартість 11513 грн. згідно оцінки БТІ. На придбання квартири ОСОБА_12 частину коштів позичила в своїх знайомих,частину особистих коштів дав ОСОБА_11. Придбану квартиру вони оформили на ОСОБА_11, оскільки на той момент це не було принципово, а вона вважала, що чоловік в главою сім'ї, а тому і погодилась на таку реєстрацію. В придбаній квартирі вони проживали до 2011 року. У зв`язку з цим вважає факт спільного проживання доведеним, а спірну квартиру по вул. Мазепи 39/2 у м. Львові вважає спадковим майном, на яке вона, як спадкоємець першої черги має право.

Позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулись в суд із позовом до ОСОБА_5, третіх осіб Третьої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_10, ОСОБА_2 про усунення від права спадкування, визнання права власності на спадкове майно,у якому просять усунути її від спадкування та визнати за ними право на спадкове майно після смерті брата , яким є АДРЕСА_1 та 1/9 ідеальну частину у АДРЕСА_2 а у м. Львові.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що спірна квартира по вул. Мазепи 39/2 у м. Львові була придбана за кошти їх брата ОСОБА_11. Їх брат ОСОБА_11 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. Стан здоровя його останні роки перед смертю був важкий. Мати проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 і потребувала також постійного догляду після інфаркту та інсульту, адже була лежачою хворою. Оскільки необхідно було надавати допомогу як хворій матері, так і хворому брату, виникла необхідність забрати брата до квартири матері, що полегшило догляд за хворими. ОСОБА_11 з 2009 року постійно проживав фактично у квартирі АДРЕСА_3 а в м. Львові. З 2013 року він потребував стороннього постійного догляду, лікування та з кінця року вже сам не пересувався. У нього був цукровий діабет, що вимагало відповідного харчування та лікування, гіпертонічна хвороба, цироз печінки. Зазначають, що з 2009 року вони постійно були біля брата, доглядали за ними, купували ліки, доглядали в лікарні. Донька ОСОБА_11 - ОСОБА_5 за весь цей період часу станом його здоров'я, його життям ніколи не цікавилась, ніколи не провідувала, хоча знала про його безпорадний стан. Вважають, що донька померлого немає морального і законного права ставити питання про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11, так як вона весь цей час ухилялась від надання допомоги батькові, який такої допомоги потребував через важкий стан здоров'я та був у безпорадному стані.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2015р. вищезгадані позови були обєднані в одне провадження(т.1 а.с.75)

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на квартиру та права спадкування за законом - відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третіх осіб: Третьої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_10, ОСОБА_2 про усунення від права спадкування та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянти ОСОБА_7 і ОСОБА_8 зазначають, що оскаржуване рішення є упередженим, таким що не відповідає дійсним обставинам справи, вимогам закону. Зокрема зазначають, що суд не досліджував письмові докази в судовому засіданні та не надав значення долученими медичними документами, які мають значення для справи. Судом також не взято до уваги, що свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 є особами заінтересованими у вирішенні спору, відтак їхні покази не могли братись до уваги як доказ судом. Крім того зазначають, що судом при ухваленні рішення не перевірено письмові докази наявні в матеріалах справи, а відтак просять суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови їм в позові та в цій частині постановити нове рішення про задоволення позову, в решті рішення суду залишити без змін.

Апелянт ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи їй у задоволенні позовних вимог суд визнав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_11 проживали однією сім`єю у цивільному шлюбі без його реєстрації в період 1998-2007 років, в той же час констатувавши, що ці стосунки були припинені і ОСОБА_2 з 2007 року по 31.08.2014 року - дня смерті ОСОБА_11 не ставила питання щодо визнання спірної квартири за адресою: м. Львів, вул. Мазепи 39/2 спільним майном та про визнання за нею права на спірну квартиру, а тому ОСОБА_2 пропущений трирічний строк - строк позовної давності, на протязі якого вона мала право звернутись з позовом про визнання права власності на майно. Просить суд рішення в частині її позову до ОСОБА_5, третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на квартиру та права спадкування за законом скасувати, як незаконне та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог.

Клопотання позивачки ОСОБА_7 щодо відкладення розгляду справи відхилено, оскільки жодних доказів про перебування на лікуванні не надано, як не надано доказів щодо поважності неявки в судове засідання адвоката ОСОБА_15. Апелянт ОСОБА_8 не прибув у судове засідання, хоча повістку отримав та клопотання про відкладення розгляду справи не подав. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не зявилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідачки ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 на заперечення доводів апеляційної скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 слід відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на квартиру, суд першої інстанції, керуючись вимогами ст..72,74 СК України виходив з того, що ОСОБА_2 пропустила термін позовної давності.

З таким висновком суду, колегія суддів повністю погодитись не може, з наступних підстав.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_11 помер 31 серпня 2014 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть. (т.1.а.с.8-46)

Спадковим майном по смерті ОСОБА_11 є квартира АДРЕСА_4, яка на день смерті належала на праві власності ОСОБА_11, та 1/9 ідеальна частка у АДРЕСА_5.

Із копії реєстраційного посвідчення, виданого 17.04.1998р.(т.1 а.с.11) вбачається, що квартира на вул. І.Мазепи 39/2 пл.47,0 кв.м. придбана ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 27.03.1998р..(т.1 а.с.14,54)

Квартира №46 по вул. Грінченка11 а в м. Львові була приватизована у спільну сумісну власність ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_18, ОСОБА_19, що вбачається із свідоцтва про право власності на квартиру(т.1 а.с.50)

У нотаріальну контору свої права як спадкоємці заявили - ОСОБА_2, яка вважає себе фактичною дружиною померлого, донька померлого ОСОБА_5, сестра померлого ОСОБА_7 та брат померлого ОСОБА_8.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_2 покликалась на те, що з 1994 по 2014 р.р. вона проживала однією сім'єю як подружжя з ОСОБА_11 Під час спільного проживання за спільні кошти була придбана спірна квартира, що по вул. І.Мазепи 39/2 у м. Львові. У звязку з чим, просила встановити факт проживання однією сім'єю із ОСОБА_11 з 1994 року до дня смерті останнього, та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири відповідно до ст.1226 ЦК України.

Судом встановлено, та підтверджується наявними у справі доказами, що позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_11 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка з період 1994-2007 рр.,після чого такі стосунки були припинені. Вказані обставини підтверджуються наявними в справі письмовими доказами, фотографіями та показаннями свідків.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що районний суд не врахував, що згідно вимог ч.2 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю (1969 р.), (котрий діяв на час придбання вказаної квартири 1998 р.), права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану

Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Виходячи з наведеного, не можна визнати правильним застосування судом першої інстанції норм статей ЦК України 2003 року та статей 62, 74 СК України для визнання за позивачем права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами.

Кодекс про шлюб та сім'ю України не передбачав виникнення спільної сумісної власності в осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки це питання регулювали норми Закону України "Про власність".

Отже, суд першої інстанції не врахував, що факт проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу не має юридичного значення, так як згідно законодавства, чинного на той час, факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу не міг бути підставою для визнання придбаного у цей період майна спільною сумісною власністю таких осіб

Правовий режим майна визначається матеріальним законом, який діяв на момент його придбання.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Установлюючи наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази суд має свої дії мотивувати та враховувати що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Оскільки позивачем ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, то самі по собі факти придбання спірного майна та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Згідно правового висновку Верховного суду України зробленим у справі №6-135цс13 майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Враховуючи ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення Верховного Суду України у справі про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна є обов'язковим для всіх суддів України при розгляді аналогічних справ щодо поділу майна, набутого до 01.01.2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення від права спадкування ОСОБА_5 та визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, оскільки судом не встановлено сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, оскільки лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги саме відповідачки, остання мала можливість її надати, проте ухилялася від обов'язку щодо її надання.

Разом з тим, судом встановлено, що спадкодавець отримав таку допомогу від інших осіб, а такими на той час були його брат і сестра.

Встановивши, що позивачі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не довели того, що ОСОБА_5 умисно ухилялася від надання допомоги своєму батьку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову про усунення від права на спадкування.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За вищенаведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та невірно застосував норми матеріального права, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на квартиру та права спадкування за законом слід скасувати та в цій частині та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 307, 309, 313, ч.2 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити.

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9. про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на квартиру та права спадкування за законом скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.М. Ванівський

Судді Р.П. Цяцяк

ОСОБА_20