АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Батрин О.В.
№ 22-ц/796/9150/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 757/5095/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «АРМА ФАКТОРИНГ» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «АРМА ФАКТОРИНГ» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 05.11.2015 року, укладений між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та ОСОБА_1

На обґрунтування позову зазначав, що 21.11.2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого, було отримано кредит у розмірі 42 000 швейцарських франків зі сплатою 8,49 % річних за користування кредитом до 20.11.2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, цього ж дня було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору факторингу №051115/1 від 05.11.2015 року та договору про відступлення прававимоги за договором іпотеки від 05.11.2015 року відступив ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» право вимоги заборгованості за кредитним договором та договором забезпечення.

В цей же день - 05.11.2015 року між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та ОСОБА_1 було укладено договори про відступлення права вимоги.

Вказував, що ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» відступив 05.11.2015 року право вимоги ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним зобов'язанням з порушенням п.3.6 цього договору, оскільки ТОВ «АРМАФАКТОРИНГ лише 06.11.2015 року міг відступити своє право вимоги ОСОБА_1

Зазначав, що за своїм змістом, договір, що був укладений між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та ОСОБА_1 є договором факторингу, що свою чергу є порушенням закону, оскільки договір факторингу може укладатися лише з банком або іншою фінансовою установою, яка має право здійснювати факторингові операції.

Про укладення між сторонами договору факторингу свідчить його оплатність та попередній договір від 28.10.2015 року, а тому такий правочин є удаваним.

Зазначав, що оспорюваний договір суперечить положенням ч.2 ст.1083 ЦК України.

Укладений між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та ОСОБА_1 договір не містить істотних умов, що порушують його права як боржника, зокрема, в договорі відсутня інформація щодо рахунку відкритого для здійснення погашення його заборгованості а також порядку такого погашення новому кредитору ОСОБА_1

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.06.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги від 05.11.2015 року, укладений між громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 та ТОВ «ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ».

Стягнуто з ОСОБА_1 та ТОВ «ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» на користь держави по 275,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просила скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що зобов'язання, що були відступлені на її користь є реальними та дійсними, у зв'язку з чим відсутнє порушення вимог ст.514 ЦК України щодо реальності та дійсності прав вимоги, що переходять від первісного кредитора в порядку цесії.

Крім того, зміст положень статей 512 - 517 ЦК Україні не містить спеціальних застережень щодо можливості відступлення прав вимоги виключно на користь осіб, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

Вказував, що правовідносин щодо відступлення права вимоги на користь особи, що не є учасником ринку фінансових послуг, положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не застосовуються. Саме тому договір про відступлення права вимоги як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи. Викладена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 18.07.2012 року № 6-79цс12.

Судом не встановлено ні мети отримання прибутку, а ні факту отримання прибутку сторонами договору від 05.11.2015 року. Зазначена обставина взагалі під час розгляду справи не досліджувалась та не встановлювалась.

При укладенні спірного договору не відбувалось надання ОСОБА_1, як клієнту, фінансової послуги, оскільки відбулась виключно заміна сторін (кредитора) у низці кредитних договорів, у зв'язку з чим спірний договір за своєю правовою природою не є договором факторингу.

Зазначала, що компенсація вартості боргу кредитору може мати місце в договорах відступлення права вимоги і це не є фінансовою послугою, як-то в договорах факторингу.

Судом не визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Також не погоджуючись з рішенням суду відповідач ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись не неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування вимог скарги посилався на те, що договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 проти апеляційних скарг заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники відповідача ОСОБА_1 апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що скарги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що укладений договір про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, у якому ОСОБА_1 виступила фактором, передавши грошові кошти в розпорядження клієнту ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» відступив факторові ОСОБА_1 своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) ОСОБА_2

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що 21.11.2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано кредит (грошові кошти) в сумі 42000 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України на день укладення цього договору становило 170992,96 грн. зі строком повернення грошових коштів в термін не пізніше 20.11.2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 21.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №0/3 відповідно до умов якого останнім було передано в іпотеку нерухоме майно - нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору факторингу №051115/1 від 05.11.2015 року та договору про відступлення прававимоги за договором іпотеки від 05.11.2015 року відступив ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» право вимоги заборгованості за кредитним договором та договором забезпечення.

В подальшому, в цей же день 05.11.2015 року ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» уклав з ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення.

Згідно умов договору про відступлення права вимоги ОСОБА_1 зобов'язана перерахувати ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» грошові кошти в розмірі 478000 грн., а розмір заборгованості позивача за кредитним договором, за яким відступилося право вимоги ОСОБА_1 становить 797995,65 грн.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 ставив питання про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 05.11.2015 року, укладеного між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та ОСОБА_1

Разом з тим, вимоги позивача не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень законодавства відступлення права вимоги - це заміна кредитора в зобов'язанні, який може бути оплатним так і безоплатним.

Загальні вимоги до порядку заміни кредитора в зобов'язанні визначені у главі 47 ЦК України.

Стаття 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відступлення права вимоги може здійснюватись як на підставі договору купівлі-продажу заборгованості, так і на підставі договору дарування, договору міни тощо.

Зокрема, згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.656 ЦК України).

Частиною 1 ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 ст.1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України).

Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.

На укладання сторонами такого договору згода боржника не потрібна.

При цьому, однією з відмінних ознак договору факторингу від договору з відступлення права вимоги є передача грошових коштів в розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Разом з тим, з сукупного аналізу положень спірного договору вбачаться, що він є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов'язанні, який регулюється ст. ст. 512- 517 ЦК України, а сплачені ОСОБА_1 на користь ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» грошові кошти в розмірі 478000 грн. за відступлення права вимоги є фактично продажем права вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, частиною 2 ст.1083 ЦК України визначено, що якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Договір відступлення прав вимоги від 05.11.2015 року укладений між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та ОСОБА_1 порушує вимоги ч.2 ст. 1083 ЦК України, оскільки права вимоги за кредитним договором від 21.02.2006 року №0 укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» були відступлені за договором факторингу.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Проте суд не зазначив, за захистом якого порушеного права позивач звернувся до суду.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність порушеного права чи інтересу позивача оспорюваним правочином.

Головною умовою, яку повинні встановити суди, є не тільки наявність недотримання норм закону при укладенні договору відступлення права вимоги, а й наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання його недійсним.

Так, посилання позивача на те, що укладений між ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» та ОСОБА_1 договір не містить істотних умов, що порушує його права як боржника, зокрема, в договорі відсутня інформація щодо рахунку відкритого для здійснення погашення його заборгованості а також порядку такого погашення новому кредитору ОСОБА_1 є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.ст.516-517 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто, у разі неналежного повідомлення боржника новим кредитором про перехід до нього права вимоги, законодавством встановлено правовий захист боржника, проте в даному випадку не визначено, що вказана обставина є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Крім того, колегія суддів враховує, що оспорюваним договором ніяким чином не порушуються права позивача, оскільки обсяг зобов'язань боржника не змінено.

Твердження ОСОБА_2 про те, що ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» відступив право вимоги ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним зобов'язанням з порушенням п.3.6 цього договору, оскільки ТОВ «АРМА ФАКТОРИНГ» лише 06.11.2015 року міг відступити своє право вимоги ОСОБА_1 не є підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки ця обставина жодним чином не впливає на виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором кредиту.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «АРМА ФАКТОРИНГ» - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «АРМА ФАКТОРИНГ» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді