Ухвала

іменем україни

04 грудня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним (нікчемним), визнання юридично значимих фактів, відновлення порушеного права, відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі державного акта серії НОМЕР_1 він є власником двох земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. У 2007 році він продав ОСОБА_6 жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, без земельної ділянки, оскільки документи на землю не були готові. Згідно з чинним у 2007 році законодавством не заборонявся продаж житлового будинку без земельної ділянки, на якій розташований будинок.

02 жовтня 2010 року вказаний будинок без земельної ділянки у ОСОБА_6 купив ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_8, а земельна ділянка під вказаним будинком площею 0,0804 га залишилась у власності позивача ОСОБА_4

16 грудня 2011 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_5 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, нотаріально засвідчив договір купівлі-продажу будинку, але при цьому неправильно вказав кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований будинок, та порушив право власності позивача ОСОБА_4 на належну йому земельну ділянку, на якій розташований будинок, у зв'язку із чим були порушені й інші права позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Після уточнення позовних вимог, ОСОБА_4 остаточно просив: визнати договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16 грудня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, недійсним (нікчемним); визнати, що ОСОБА_5 із 2001 року незаконно зберігає у себе та незаконно користується за його рахунок без достатніх правових підстав належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, а також незаконно користується належними ОСОБА_4 багаторічними насадженнями фруктових дерев та їх плодами, чим заподіює йому майнову шкоду; визнати, що при укладенні 16 грудня 2011 року угоди між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 з купівлі-продажу житлового будинку, останнім порушені вимоги ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, порушено його право власності на земельну ділянку як третьої сторони, яка не є учасником договору від 16 грудня 2011 року; відновити порушене ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, придбаний ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_5 з моменту набрання рішенням суду законної сили прибрати з території належної йому земельної ділянки майданчик для стоянки автомобіля, фундамент гаража та вулики, звільнити земельну ділянку від будь-якого майна, відновити родючий шар земельної ділянки, на якій розташований будинок, не перешкоджати його проходу на земельну ділянку; стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача 45 тис. грн на відшкодування майнової шкоди та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 09 липня 2002 року Яковлівською сільською радою Харківського району Харківської області прийнято рішення № 56 про передачу земельної ділянки у приватну власність, згідно з яким ОСОБА_4 у приватну власність було передано земельну ділянку площею 0,182 га, розташовану в АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку з видачею державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 30 липня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1076.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 30 липня 2002 року, ОСОБА_4 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1825 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1, садове товариство «Мрія», землю передано для обслуговування житлового будинку.

21 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. за реєстровим № 2374.

Крім того, між ОСОБА_6 та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено іпотечний договір № 2909, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. 21 грудня 2007 року за реєстровим № 2378, за яким житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 1320, укладеним між ОСОБА_6 (позичальник) та ВАТ «Державний ощадний банк України».

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 2320, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з протоколом проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого рухомого майна від 02 вересня 2010 року № 134-02/190/10/а ОСОБА_8 став переможцем торгів.

16 грудня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Вищезазначений договір посвідчувався на підставі свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховською Л.М. на підставі акта державного виконавця про реалізацію арештованого майна № 1112/9.

ОСОБА_4 указував, що зазначення в договорі купівлі-продажу від 16 грудня 2011 року кадастрового номера НОМЕР_3 з виправленнями є неправомірним, оскільки спірна земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, має кадастровий номер НОМЕР_4, належить йому на праві власності, отже договір купівлі-продажу житлового будинку від 16 грудня 2011 року є нікчемним.

Також ОСОБА_4 вважав порушеним право власності, яке визначено державним актом серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,0804 га, на якій розташований житловий будинок.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 21 грудня 2007 року), яка кореспондується із змістом ст. 120 ЗК України (у редакції станом на 21 грудня 2007 року), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення правочинів від 02 вересня 2010 року та від 16 грудня 2011 року), яка кореспондується із змістом ст. 120 ЗК України (у редакції станом на час виникнення правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, 21 грудня 2007 року, із придбанням ОСОБА_6 житлового будинку, до нього перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, належної ОСОБА_4, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

02 вересня 2010 року, із придбанням вказаного житлового будинку - до ОСОБА_8, а 16 грудня 2011 року - до ОСОБА_5 перейшло право на земельну ділянку, на якій розміщене придбане ним нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Позивач не довів, що для обслуговування житлового будинку, тобто для підтримки у справному стані його елементів і внутрішньобудинкових систем, заданих параметрів і режимів роботи його конструкцій, обладнання і технічних пристроїв необхідною є земельна ділянка у меншому розмірі, ніж та, що надавалась для цієї мети Яковлівською сільською радою.

Зазначені обставини були предметом розгляду в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку та рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року, за ОСОБА_5 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Що стосується позову в частині багаторічних насаджень, суд зазначав, що ці вимоги не можуть розглядатися як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони розташовані, оскільки є складовою частиною земельної ділянки. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного суду України у справі від 25 лютого 2015 року № 6-14цс15.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, правильно застосувавши норми матеріального права: ст. ст. 183, 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст. 212 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити та залишити ухвалені судами рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

О.В.Попович