Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.

за участі

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що з 25 лютого 2005 року по 15 червня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, а саме, 25 березня 2011 року сторони придбали у власність квартиру АДРЕСА_1, вартість якої на теперішній час становить 1624370 грн. На даний час сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя. Просив виділити позивачу ? частину квартири АДРЕСА_1 та виділити відповідачу ? частину квартири АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи по суті позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1, визнати за позивачем право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, визнати за відповідачем право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Позивач підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за кошти, які відповідач та її мати отримали від продажу особистої квартири у сумі 82 000 доларів США, та отриманих ним від продажу особистої квартири в Одесі у сумі 37 000 доларів США, з яких готівкою надано його батьками у сумі 20000 доларів США. Спірна квартира була придбана за 114 000 доларів США.

Після надання суду додаткових доказів позивач погодився із вартістю спірної квартири у сумі 101 000 доларів США та змінив позицію щодо джерела придбання спірної квартири, пояснив, що відповідач отримала від продажу особистої квартири грошові кошти у сумі 41 000 доларів США, які він розмістив на своєму особистому рахунку, відкритому у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», та добавив кошти в сумі 44 000 доларів США з депозитного рахунку його матері, в які входили кошти від продажу його особистої квартири у сумі 1500 доларів США, додатково 10 000 доларів США надано батьками позивача та 7000 доларів США - батьками відповідача. Щодо заперечень проти долучення до матеріалів справи розписки про придбання квартири за 101 000 доларів США, пояснив, що не був впевнений в наявності у нього доказів на підтвердження його участі у придбанні спірної квартири.

Відповідач не визнала позовні вимоги. Підтримала письмові заперечення, в яких зазначено, що згідно договору купівлі-продажу від 24 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Олексієм Григоровичем та зареєстрованого в реєстрі за № 3325, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 продали квартиру АДРЕСА_3 вартістю 653 007,00 грн., що еквівалентно 82 000,00 доларів США. Зазначені кошти, які належали відповідачу у розмірі 41 000,00 доларів США та ОСОБА_4 у розмірі 41 000,00 доларів США, позивач розмістив на своєму особистому рахунку, відкритому у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк». В придбання спірної квартири позивачем також внесено кошти, які отримані ним від продажу власної квартири в Одесі, однак їй невідомий розмір суми. Згідно договору купівлі-продажу вартість квартири позивача становить 14 489,00 грн., що еквівалентно 1 500 доларів США, решта суми надана батьками позивача. Спірна квартира була придбана за 101 000 доларів США, що підтверджувалося розпискою покупця. Після купівлі квартири ними також було придбано автомобіль та гараж.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що 14 квітня 2010 року позивачем продана належна йому на праві особистої власності квартира, вони з батьком доклали належні їм гроші до отриманих позивачем від продажу квартири коштів та відкрили депозитний рахунок на її ім»я. В день придбання спірної квартири грошові кошти у сумі 43 000 доларів США з відсотками готівкою передали позивачу. Сторонами також придбано гараж вартістю 12 000 доларів США, автомобіль вартістю 6000 доларів США.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини.

Сторони зареєстрували шлюб 25 лютого 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, внаслідок чого відповідач змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_2» (а.с.5).

15 червня 2016 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб було розірвано (а.с.6-7).

Згідно договору купівлі-продажу від 25 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 252, позивачем придбано квартиру АДРЕСА_1 вартістю 100 500,00 грн. (а.с. 8-9, 10).

07 квітня 2011 року Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна проведено державну реєстрацію за позивачем квартири АДРЕСА_1 та записано у реєстровій книзі за № д. 1772-255, реєстровий № 669 (а.с. 71).

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності.

Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Судом встановлено, що у період перебування сторін у шлюбі придбана квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, правовстановлюючі документи оформлено на ім'я позивача.

В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за кошти, які сторони отримали від продажу належних їм на праві особистої власності квартир та наданих батьками коштів, що склало рівні частини.

Однак позиція позивача щодо джерела отримання коштів протягом часу розгляду справи змінювалася в залежності від пояснень відповідача та наданих сторонами суду доказів.

Так, позивач спочатку стверджував про внесення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 грошових коштів від продажу квартири АДРЕСА_3 у сумі 653 007,00 грн., що еквівалентно 82 000,00 доларів США, які належали відповідачу у розмірі 41 000,00 доларів США та ОСОБА_4 у розмірі 41 000,00 доларів США та були позивачем розміщені на своєму особистому рахунку, відкритому у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк». На підтвердження розміру отриманих ним від продажу належної йому на праві особистої власності квартири у сумі 37 000 доларів США, з яких готівкою надано його батьками у сумі 20000 доларів США, позивачем було надано договір купівлі-продажу від 14 квітня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1037, за яким ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_5, вартістю 14 489,00 грн. (а.с. 114) та виписку з особового рахунку ОСОБА_6 про відкриття 14 квітня 2010 року на її ім»я депозитного рахунку у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» на суму 42000 доларів США та зняття 25 березня 2011 року вкладу у сумі 44 966, 90 доларів США (вклад у сумі 43015,38 доларів США та відсотки за депозит у сумі 14,64 доларів США) (а.с. 107, 108).

Позивачем також надано договір купівлі-продажу гаражу від 21 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 445, за яким ОСОБА_1 придбав гараж за АДРЕСА_2, вартістю 7 000,00 грн. (а.с. 85-86, 87). 12 травня 2011 року Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна проведено державну реєстрацію гаражу за АДРЕСА_2 за позивачем та записано у реєстровій книзі за № д. 1772-255, реєстровий № 669 (а.с. 84).

Відповідач заперечувала проти задоволенні позовних вимог, зазначивши що вартість спірної квартири складає у сумі 101 000 доларів США. Отримані 24 грудня 2010 року грошові кошти її матір»ю ОСОБА_4 та нею - ОСОБА_2 від продажу квартири АДРЕСА_3 вартістю 653 007,00 грн., що еквівалентно 82 000,00 доларів США (а.с. 75-78, 79-80, 81, 82-83), які належали відповідачу у розмірі 41 000,00 доларів США та ОСОБА_4 у розмірі 41 000,00 доларів США, позивач розмістив на своєму особистому рахунку, відкритому у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк».

Однак відповідач не погодилась із наданою позивачем випискою з його особистого рахунку, відкритому 24 грудня 2010 року у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» на суму 40 000 доларів США, та зняття 25 березня 2011 року грошових коштів у сумі 40 627,17 доларів США, зазначивши, що їй невідомо джерело походження цієї суми, вони з матір»ю передали позивачу 82 000,00 доларів США, які ним було сплачено за спірну квартиру (а.с.115).

Крім того, на огляд відповідачем була надана розписка продавця спірної квартири про отримання ним коштів у сумі 101 000 доларів США, проти долучення якої до матеріалів справи позивач заперечував.

Після долучення судом до матеріалів справи виписки з особового рахунку свідка ОСОБА_6 про відкриття 14 квітня 2010 року на її ім»я депозитного рахунку у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» та виписки з особистого рахунку, відкритому 24 грудня 2010 року позивачем у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», ним змінено позицію щодо джерела придбання спірної квартири, а саме, що відповідач отримала від продажу особистої квартири грошові кошти у сумі 41 000 доларів США, які він розмістив на своєму особистому рахунку, відкритому у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», та додав кошти в сумі 44 000 доларів США з депозитного рахунку його матері, в які входили кошти від продажу його особистої квартири у сумі 1500 доларів США, 10000 доларів США надано батьками позивача та 7000 доларів США надано батьками відповідача.

Також позивач погодився із вартістю спірної квартири у сумі 101 000 доларів США та почав наполягати на приєднанні до матеріалів справи наданої відповідачем на огляд розписки покупця, пояснив, що не був впевнений в наявності у нього доказів на підтвердження його участі у придбанні спірної квартири.

Однак відповідач пояснила, що після заперечень позивача щодо долучення до матеріалів справи цієї розписки вона втратила до неї інтерес, тому через її відсутність немає можливості долучити до матеріалів справи.

Допитана свідок ОСОБА_6 підтвердила передання позивачу коштів у сумі 43 000 доларів США з відсотками готівкою в день придбання спірної квартири.

Дослідивши та надавши оцінку доказам, суд дійшов такого висновку.

Твердження сторін про вартість спірної квартири у сумі 101 000 доларів США не підтверджено будь-якими письмовими доказами та спростовуються договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1, в якому зазначено вартість 100 500,00 грн.

Надання позивачем виписки з особового рахунку ОСОБА_6 про відкриття 14 квітня 2010 року на її ім»я депозитного рахунку у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» на суму 42000 доларів США та зняття 25 березня 2011 року вкладу у сумі 44 966, 90 доларів США (вклад у сумі 43015,38 доларів США та відсотки за депозит у сумі 14,64 доларів США) та виписки з особистого рахунку, відкритому 24 грудня 2010 року у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» на суму 40 000 доларів США, та зняття 25 березня 2011 року позивачем грошових коштів у сумі 40 627,17 доларів США, не є підставою для визнання цього майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Щодо надання додаткових коштів у сумі 10000 доларів США батьками позивача та у сумі 7000 доларів США батьками відповідача для придбання спірної квартири не підтверджено будь-якими письмовими доказами.

Виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень частини першої ст. 218 ЦК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, тому пояснення свідка ОСОБА_6 щодо участі позивача та його батьків у придбанні спірної квартири є неналежними доказами по справі та не приймаються судом.

За таких обставин, позивачем не доведено, що на придбання спірної квартири сторонами було витрачено кошти в рівних частинах, що є підставою для віднесення цього майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, чим не виконано вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тому з урахуванням викладеного позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 16, 368 ЦК України, п.п. 5, 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.10, 11, 60,79, 88, 197, 209, 212, 213, 214-215, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 09 жовтня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Є. Арапіна