Справа № 369/3340/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/3922/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 26 19.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Голуб С.А., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу ,-

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, посилаючись на таке.

09 липня 2011 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в розмірі 18 000 грн. та зобов»язався повернути їх після продажу земельної ділянки, про що склав власноручно розписку.

Позивач направила претензію про повернення коштів, в якій встановила термін погашення до 27 лютого 2014 року, однак свої зобов'язання за договором відповідач не виконав..

На думку позивача, за договором позики відповідача повинен повернути їй суму боргу у розмірі 18 00 0 грн. з урахуванням індексу інфляції в розмірі 14 114,38 грн., трьох відсотків річних 1 127,34 грн. та пеню в розмірі 14 441,89 грн. Зазначені кошти просила стягнути з відповідача на іі користь.

Також вказувала, що через неправомірні дії відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 18 000 грн., яку просила стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 18 000 грн. та вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з'ясування обставин справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказав на відсутність між сторонами правовідносин з приводу договору позики, оскільки він ніколи не позичав у позивачки грошові кошти, а зміст розписки зводиться до його обіцянки віддати грошові кошти після продажу земельної ділянки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 також звернулась із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з'ясування обставин справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити в частині стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені, та задовольнити її позовні вимоги в цій частині.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарги, заявлених позовних вимог, відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 -частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду, що переглядається, таким вимогам відповідає не у повній мірі.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2011 року ОСОБА_3 надав розписку в якій вказав, що обіцяє віддати 18000 грн. ОСОБА_2, після того, як продасть земельну ділянку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за даним договором ОСОБА_3 отримав в борг 18000 грн., однак відповідач не виконав свого зобов'язання за договором позики щодо повернення грошових коштів, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми боргу за договором позики.

Проте судова колегія не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до положень ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

Відповідно до розписки від 09 липня 2011 року ОСОБА_3 обіцяв віддати ОСОБА_2 18 000 грн. після продажу земельної ділянки ( а.с.34).

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 вказувала, що ОСОБА_3 позичив грошові кошти у неї раніше, а розписку написав лише 9 липня 2011 року.

Відповідач, у свою чергу, категорично заперечує факт позики коштів і мотивує складання цієї розписки претензіями позивачки щодо участі у матеріальному забезпеченні їх спільного онука.

Такі доводи відповідача підтверджуються змістом вказаної розписки, із якої не вбачається, що ОСОБА_3 є позичальником, який отримав 09 липня 2011 року або у інший день грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк.

З»ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що із цієї розписки не вбачається як сам факт отримання відповідачем в борг від позивача певної грошової суми, так і дати її отримання, отже, її зміст не спростовує твердження відповідача про те, що він грошових коштів у позивача у борг не брав.

Вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, отже, тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин, на думку колегії суддів, зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.

Отже, висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_3 отримав в борг за договором позики у позивачки грошові кошти в розмірі 18000 грн., і саме тому повинен їх повернути є такими, що суперечать вимогам ст.ст. 1046-1050 ЦК України та фактичним обставинам справи та є припущеннями, на яких відповідно до ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися рішення суду

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 18000 грн. та судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів укладення між сторонами 9 липня 2011 договору позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 у борг ( тобто з обов»язком повернути) 18 000 грн. у певний строк. При цьому колегія суддів не вбачає, що надана позивачем розписки ( а.с.34) є доказом укладення між сторонмаи договору позикки на певних умовах, оскільки не вбачається, що ОСОБА_3 є позичальником, який отримав 09 липня 2011 року або у інший день грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк.

З огляду на викладене, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах ст. 1048 -1050 ЦК України позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 18000 грн. з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 611 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі.

Оскільки зобов»язання, що виникли між сторонами, не передбачали відшкодування моральної шкоди у разі їх порушення, вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної в розмірі 18 000 грн. також не гуртуються на вимогах закону та обставинах справи, тому у їх задоволенні слід відмовити.

На підставі з ч.1 і ч.5 ст. 88 ЦПК України з позивач на користь відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги в розмірі 722, 52 грн. (а.с.48).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року скасувати в частині стягнення заборгованості у розмірі 18 000 гривень, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 722 гривні 52 копійки.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді :