Провадження № 2/761/2128/2017
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Делойт енд Туш Юкрейніан Сервісез Компані» про поновлення на роботі, визнання угоди удаваною та недійсною, стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 01.10.2014 року позивача було прийнято на посаду провідного консультанта ПрАТ «Делойт енд Туш Юкрейніан Сервісез Компані». У березні 2015 року під час перебування на лікарняному у позивача діагностували переламаний хребет та рекомендували провести хірургічну операцію, про що було проінформовано відповідача. Після цого позивача вирішили незаконно звільнити. 11.04.2015 року біль у хребті знов змусив позивача піти на лікарняний з14.04.2015 р. по 01.05.2015 р. . Під час перебування позивача на лікарняному його було незаконно звільнено: позбавлено робочого місця, вимкнено службову електронну пошту, відібрано службовий ноутбук. Позивач зазначає. що окрім болю у біль у хребті поширився на щелепи та 20.04.2015 р. йому, під наркозом було видалено 38-й зуб мудрості. І саме 20.04.2015 р. коли позивач перебував під впливом анестезії відділ кадрів відповідача змусив з`явитися до офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та змусив написати заяву про звільнення з 31.07.2015 р. Дану заяву позивач підписав під незаконним тиском відділу кадрів під час перебування на двох лікарняних листах під впливом погроз звільнити негайно, тим самим позбавивши медичного страхування напередодні серйозної хірургічної операції. Також під тиском відповідача 20 квітня 2015 року позивач підписав договір про припинення трудових відносин з 31.07.2015 р., який є удаваним правочином з метою приховати справжнє незаконне звільнення позвивача з роботи з ініціативи роботодавця в квітні 2015 року. Після підписання зазначених документів у квітні-липні тривали численні медичні обстеження та підготовка до хірургічної операції , яка відбулась 29 липня 2015 року. Напередодні позивач повідомив роботодавця про те, що перебуватиме на лікарняному приблизно до середини серпня. Також позивач відкликав свою заяву про звільнення та підпис під удаваним правочином і просив письмово повідомити про місце розташування робочого місця, проте, під час попереднього перебування позивача на лікарняному роботодавець відмовився від оренди офісу за попередньою адресою: АДРЕСА_2 , де працював ОСОБА_1 , і переїхав до іншого місця, адресу яку не повідомив з метою створення штучного прогулу. Удаваність звільнення 31.07.2015 року підтверджується приватним повідомленням співробітниці відповідача ОСОБА_2 від 03 липня 2015 р. Попри вчасно отримані відповідачем письмові заяви про відкликання підпису та заяв про звільнення. Відповідач офіційно звільнив позивача 31.07.2015 року, коли ОСОБА_1 був у лікарні. Також позивачу 31.07.2015 року надійшла повістка з Шевченківського райвійськкомату, що гарантує збереження робочого місця на час мобілізації. Зважаючи на викладене позивач просить суд: визнати недійсним, удаваним та таким, що був підписаний під тиском складних життєвих обставин, договір про припинення трудових відносин з 31 липня 2015 року; поновити позивача на посаді провідного консультанта з 31 липня 2015 року; стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.08.2015 року по день винесення рішення та компенсацію моральної шкоди пов`язаної з незаконним звільненням 100 000,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.04.201 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди було залишено без розгляду в порядку п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, просив суд розглядати справу за його відсутність.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували щодо задоволення вимог ОСОБА_1 . Пояснили, що твердження позивача про підписання угоди під тиском не відповідають дійсності. У відповідь на адвокатський запит КП «Київська міська стоматологічна поліклініка» повідомила, що 17.04.2015 р. ОСОБА_1 була надана хірургічна стоматологічна допомога 17.04.2015 р., а не 20.04.2015 р., як стверджує позивач. Крім того, норма ст. 40 КЗпП України не застосовується до випадку, коли звільненні відбувається за угодою сторін. Будь які докази тиску на ОСОБА_1 відсутні. Також чинне трудове законодавство України не допускає і відкликання згоди на звільнення без згоди працедавця і трудовий договір приняється у строк визначений сторонами. Позивач стверджує, про збереження за ним робочого місця, проте повістка до військ комісаріату встановлює для позивача з`явитися для проходження медичної комісії у відповідь на адвокатський запит військ комісаріат зазначив, що ОСОБА_1 за контрактом та по мобілізації не призивався. Крім того, відповідач застосував всі доступні заходи щодо повідомлення позивача про необхідність отримати трудову книжку, намагався з`язатися зі ОСОБА_1 телефоном. Неодноразово цінними листами позивачу роботодавець повідомляв ОСОБА_1 про необхідність забрати трудову книжку, або повідомити адресу на яку документ можна направити поштою. З наказом про звільнення ОСОБА_1 було ознайомлено, про що свідчить його підпис під даним наказом. Зважаючи на викладене представники відповідача просили відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим наступне.

Встановлено, що 01.10.2014 р. Приватним акціонерним товариством «Делойт енд Туш Юкрейніан Сервісез Компані» було прийнято ОСОБА_1 на роботу в товариство на посаду провідного консультанта, відділ консалтингу.

За приписами ст. 36 п. 1 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

20.04.2015 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про припинення трудових відносин з 31 липня 2015 року за угодою сторін згідно зі ст.36 (1) Кодексу законів про працю України.

Як свідчать матеріли справи наказ про звільнення позивача з посади винесено 31.07.2015 р. за № К-87У.

Позивач зазначає, що звільнення є незаконним, заява про звільнення та угода про розірвання трудового договору підписані під тиском відділу кадрів відповідача та за умови перебування на лікарняному. Позивач був під впливом анестезії після хірургічного втручання та погроз відповідача щодо негайного звільнення та в подальшому відкликав свою заяву про звільнення та підпису під угодою, а тому і звернувся до суду з позовом на захист своїх прав.

За положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В свою чергу положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як свідчать листок непрацездатності, виданий ОСОБА_1 14.04.2015 року Комунальним некомерційним підприємством, позивач перебував на лікарняному з 14.04.2015 р. по 30.04.2015 року.

На наданими позивачем доказами, 25.07.2017 р. позивачем направлено в адресу відповідача заяву про відкликання заяви про звільнення з 31.07.2015 р. на що товариство повідомило : чинним законодавством України не передбачено право відкликання при припиненні трудових відносин на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Як зазначив ОСОБА_1 у позовній заяві, 20.04.2015 р. ним написано заяву про звільнення та договір про розірвання трудового договору після проведення хірургічного втручання під впливом анестезії.

Проте, як свідчить відповідь КП «Київська міська стоматологічна лікарня» на адвокатський запит, 17.04.2015 р. ОСОБА_1 була надана хірургічна стоматологічна допомога з видалення зубу під час якої застосовано анестезію. 20.04.2017 р. за зверненням ОСОБА_1 зі скаргами на біль та набряк після видалення зубу йому було проведено обробку рани на місця видалення зубу і відкрито листок тимчасової непрацездатності, який закрито 24.04.2015 р.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у п. 8 роз`яснив, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Також судова палата у цивільних справах Верховного суду України у своїй ухвалі від 24.02.2004 року, керуючись ст. 342 ЦПК скасувала рішення судової палати в цивільних справах апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 15 жовтня 2003 р. , а рішення Керченського міського суду від 7 липня 2003 р. залишила в силі, зазначивши при цьому, що при припиненні трудового договору за угодою сторін можливості відкликання працівником своєї заяви не передбачено, на відміну від звільнення за власним бажанням.

З іншого боку Верховним Судом України у постанові від 26.10.2016 року у справі № 404/3049/15-ц зазначено, що суд апеляційної інстанції помилково вважав, що факт звернення позивача до роботодавця із заявою про анулювання своєї заяви про звільнення свідчить лише про бажання особи відкликати заяву про звільнення та не доводить наявності психологічного тиску директора підприємства на позивача, не врахував, що анулювання домовленості про припинення за угодою сторін свідчить про відсутність у працівника такої згоди на звільнення.

При цьому у постанові зазначено, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін у позивача не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін

Слід зазначити, що ОСОБА_1 не надано, в розумінні вимог ст. 57 ЦПК України, доказів, які б свідчили про здійснення на нього тиску з боку відповідача таких обставин не було встановлено і під час розгляду справи.

Крім того, зважаючи на те, що хірургічне втручання з видалення зубу із застосуванням анестезії було проведено позивачу 17.04.2015 р., відсутні і підстави вважати, що дії ОСОБА_1 щодо написання заяви та угоди з відповідачем щодо розірвання трудових стосунків викликані дією відповідних ліків.

Зважаючи на викладене, з огляду на відсутність достовірних та допустимих доказів, які свідчать про відсутність волевиявлення позивача на розірвання трудового договору за угодою сторін на момент підписання заяви про звільнення та угоди про розірвання трудового договору, доказів будь якого тиску з боку відповідача підстави вважати що ОСОБА_1 не мав намір звільнитись з посади відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України відсутні.

Позивач просить визнати недійсним, удаваним та таким, що був підписаний під тиском складних життєвих обставин, договір про припинення трудових відносин з 31 липня 2015 року.

Звільнення з роботи за домовленості сторін, а отже відповідна угода між працівником і роботодавцем - способом припинення трудового договору.

Такий спосіб захисту прав особи як визнання недійсною угоди, визнання такої угоди удаваним передбачений положеннями Цивільного Кодексу України, зокрема ст.ст. 215, 233,235 ЦК України і застосовується до правочинів.

Правочин, виходячи з положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, відповідно до ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

В свою чергу Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ст. 1 КЗпП України).

Беручи до уваги те, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами трудового законодавства, спосіб захисту обраний позивачем не може бути застосований у даній справи.

Також, суд не може прийняти до уваги твердження позивача стосовно збереження за ним робочого місця у зв»»язку із отриманням повістки до Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату, оскільки остання свідчить про необхідність з`явлення ОСОБА_1 до установи для проходження медичної комісії.

Крім того, суд не може застосувати положенням ст. 40 КЗпП України щодо недопущення звільнення працівника в період тимчасової непрацещдатності, оскільки зазначене норма розповсюджується на у разі розірвання трудлового договору за ініціативою роботодавця.

Вимоги ж щодо визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, ОСОБА_1 не заявлялись.

За приписами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зважаючи на вищенавежене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частини поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, ст.ст. 1,36,235 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: