Справа № 182/3014/13-ц
Провадження № 2/0182/1209/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді Рибакової В.В.

при секретарі Затуливітер Н.В.

за участю позивача - ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, зобовязання вчинити певні дії, виселення, зняття з реєстраційного обліку; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

28.03.2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (а.с.3-5), якою просив усунути перешкоди у користуванні квартирою № 1 у будинку № 1/2 по вулиці Краснодонській в м. Нікополі Дніпропетровської області, шляхом вселення його у вказану квартиру; зобовязати ОСОБА_2 передати йому ключі від квартири; виселити ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення та зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

В обґрунтування своїх вимог послався на наступні обставини.

Він з народження проживав та був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своїми батьками - ОСОБА_4 та ОСОБА_5. У 1996 році його мати була позбавлена стосовно нього батьківських прав. У 2001 році він був направлений в Нікопольський дитячий будинок «Наша родина», звідки 22.03.2002 році його забрав батько. Після чого він за соціальною програмою був направлений на навчання до Іспанії, де перебував до 28.01.2012 року.

09.12.2004 року його батько помер. Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради №95/1 від 23.02.2005 його баба - ОСОБА_6 була призначена його піклувальником, за ним було закріплено право на житло за адресою: АДРЕСА_1, відповідальність за збереження якого була покладена на начальника КП ЖЕК-6 та на піклувальника ОСОБА_6

Після смерті його батька ОСОБА_2 самоуправно вселилась в їх квартиру, а 16.12.2004 року була там зареєстрована у порушення ст.65 ЖК України. На той час він був неповнолітнім, органи опіки та піклування та його піклувальник ОСОБА_6 не давали письмової згоди на реєстрацію ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2, де він був зареєстрований один.

ОСОБА_2 ніколи не була членом його родини, тому у неї не було ніяких підстав для вселення в квартиру.

Відповідно до довідки БТІ від 31.12.2012 року, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, згідно свідоцтва про право власності від 12.01.1998 року. За ним право власності в КП «Нікопольське МБТІ» не зареєстроване.

Після того, як ОСОБА_2 вселилась та зареєструвалась у спірній квартирі, вона неодноразово намагалася різними незаконними методами переоформити на себе особовий рахунок та зняти його з реєстрації. У 2006 році КП «ЖЕК № 6» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з займаного приміщення. Прокурор м. Нікополя подав заву про вступ в цю справу в його інтересах, однак цей позов був залишений без розгляду через неявку представників КП ЖЕК -6 та прокурора.

Повернувшись з Іспанії 28 січня 2012 року, він намагався вселитися у свою квартиру, однак ОСОБА_2 не пустила його та чинила перешкоди в користуванні житлом. Крім того, у червні 2012 року вона звернулась до Нікопольського міськрайонного суду з позовною заявою про визнання його таким, що втратив право користування житлом та зняття з реєстрації. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 17.12.2012 року позов ОСОБА_2 був задоволений. Він оскаржив зазначене рішення суду в апеляційному порядку. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.02.2013 року, рішення Нікопольського міськрайонного суду від 17.12.2012 року скасоване, у задоволені позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Він зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, але через протиправні дії відповідача не має можливості реалізувати своє право на житло, тому вимушений був звертатися до суду з даним позовом.

23.07.2013 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою № 1 в будинку № 1/2 по вул. Краснодонська в м. Нікополь (а.с.41-42).

ОСОБА_2 свої вимоги мотивує наступним.

ОСОБА_1 в 1998 році, забравши усі свої речі, виїхав з квартири АДРЕСА_4 у невідомому напрямку, а з листопада 2002 р. покинув м. Нікополь. Після цього у вказаній квартирі він жодного разу не зявлявся, допомоги їй в оплаті комунальних послуг не надавав.

Послалась на ч.2 ст.107 Житлового кодексу УРСР, згідно якої у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Зазначила, що ОСОБА_1 добровільно обрав собі інше постійне місце проживання, оскільки був відсутній у спірній квартирі майже пятнадцять років, що свідчить про те, що він вибув на постійне проживання в інше жиле приміщення. Вказала, що ОСОБА_1 у 2008 р. виїхав в Іспанію і повернувся з Іспанії лише в січні 2012 р. Такі обставини, на її думку, підтверджується довіреністю від 14 січня 2011 року, згідно якої позивач уповноважив ОСОБА_6 вести від його імені справу з переоформлення свідоцтва про право власності на належну йому частину квартири АДРЕСА_4 в усіх установах, підприємствах організаціях, у тому числі в органах нотаріату та бюро технічної інвентаризації, а також уповноважив її зняти його з реєстраційного обліку та надав їй право підпису договорів купівлі-продажу.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2016 року (а.с.148) цивільну справу № 182/3014/13-ц було передано у провадження судді Рибакової В.В.

За матеріалами справи ОСОБА_1 на час передачі справи іншому судді (на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями), перебував у Дніпропетровському слідчому ізоляторі. ОСОБА_1 вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 06.05.2015 року (а.с.64-70) визнано винним та йому призначено покарання у вигляді 11 років позбавлення волі.

Судом направлялись листи до Дніпропетровського слідчого ізолятору, ухвалою суду доручалося Дніпропетровському слідчому ізолятору забезпечення проведення судового засідання в режимі відео конференції (а.с.151,155,165,166). Було повідомлено, що ОСОБА_1 у Дніпропетровському слідчому ізоляторі відсутній, що він відбуває покарання у Криворізькій ВК № 80 Дніпропетровської області.

Судом були направлені відповідні листи до Криворізької ВК № 80 Дніпропетровської області, Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області щодо відбування покарання ОСОБА_1 (а.с.167,168,175-178). Згідно відповідей Управління інформаційної підтримки та координації поліції «102» ГУ НП в Дніпропетровській області від 07.07.2017 року № 24/3409, станом на 22.06.2017 року за персонально-довідковим обліком регіонального рівня ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, відбуває покарання у Криворізькій ВК № 80 Дніпропетровської області (а.с.182,184).

Ухвалами суду від 20.07.2017 року та від 29.08.2017 року було вирішено судове засідання по вказаній справі проводити в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Криворізькій виправній колонії (№ 80).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні викладені в позовній заяві обставини та вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просив відмовити. Додатково пояснив, що будучи неповнолітнім, на початку 2011 року він приїхав з Іспанії, але в спірну квартиру ОСОБА_2 його не пускала, тому він проживав у своєї бабусі. До квартири приходив біля десяти раз, відповідач його не пускала, сусіди це бачили, проте їх імен він вже не памятає. У спірній квартирі залишались речі, однак пройшло багато часу і мабуть нічого не збереглося. Залишались речі, які належали батьку дивани, телевізор, магнітофон. Від бабусиних знайомих, йому відомо, що ОСОБА_2 отримувала за нього-позивача пенсію, коли він був неповнолітній. Він звертався до міліції та прокуратури з заявою про незаконне проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі. Вона не є членом їх сімї, а тому немає права проживати в квартирі. Зазначив, що він не втрачав звязку з квартирою, будучі неповнолітнім виїхав до Іспанії, а коли повернувся відповідач його не пускала в квартиру. Він проживав у бабусі після повернення з Іспанії і до того часу, як його було затримано 06.08.2013 року по підозрі у скоєнні злочину.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Викладені в зустрічній позовній заяві обставини та вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вважає, що ОСОБА_1 втратив право користування спірною квартирою, так як з 17.12.2012 року та по 06.08.2013 року не проживав у квартирі (з дати винесення рішення суду за позовом ОСОБА_2, яке було скасоване 14.02.2013 року судом апеляційної інстанції та по дату затримання за підозрою у вчиненні злочину). Послався на те, що ОСОБА_1 не проживав у спірній квартирі після повернення з Іспанії, а проживав у своєї баби, так як йому було так зручно. Доказів, що ОСОБА_1 не міг вселитися в квартиру немає. У матеріалах справи наявні письмові заперечення ОСОБА_2 проти позову (а.с.82-85).

Від Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с.26).

Вислухавши позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а у зустрічному позові ОСОБА_2 слід відмовити, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія 1-КИ № 172001 (а.с.8). ОСОБА_5 відповідно до виписки з особового рахунку № 9940001 був відповідальним наймачем квартири АДРЕСА_5 (після перейменування вул. 50 Років НЗФ) в м. Нікополі Дніпропетровської області (а.с.11). Мати ОСОБА_1 була позбавлена стосовно ОСОБА_1 батьківських прав, 09.12.2004 року ОСОБА_5 помер (а.с.6,7).

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №95/1 від 23.02.2005 було встановлено піклування ОСОБА_6 над неповнолітнім ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2; закріплено за неповнолітнім ОСОБА_1 право на житло за адресою: АДРЕСА_1; покладено на начальника Комунального підприємства «ЖЕК №6» та ОСОБА_6 відповідальність за збереження житла за ОСОБА_1 (а.с.6).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 14.11.2011 року було зобовязано КП «Житлово-експлуатаційну контору № 3» укласти договір найму квартири АДРЕСА_6 з ОСОБА_2, відкривши на її імя особовий рахунок на дане житлове приміщення, у визнанні ОСОБА_2 членом сімї ОСОБА_5 відмовлено (а.с.45-46). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2012 року рішення Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 14.11.2011 року залишено без змін (а.с.47).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено, усунуто перешкоди у користуванні квартирою № 1 будинку № 1/2 по вул. Краснодонській в м. Нікополі Дніпропетровської області; визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою № 1 будинку № 1/2 по вул. Краснодонській в м. Нікополі Дніпропетровської області; зобовязано зняти з реєстрації ОСОБА_1 за вказаною адресою (а.с.9). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.02.2013 року рішення Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 17.12.2012 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовлено (а.с.10).

ОСОБА_2 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 16.12.2004 року, що підтверджується штампом в її паспорті (а.с.48) та адресною довідкою (а.с.23).

Як встановлено рішенням Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 14.11.2011 року, ОСОБА_5, будучи наймачем квартири АДРЕСА_6 на підставі договору найму житлового приміщення від 05.08.2002р., надав письмову згоду на реєстрацію ОСОБА_2 у спірній квартирі.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири та зняття її з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають.

Відповідно до довідки БТІ від 31.12.2012 року № 8470 за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, згідно свідоцтва про право власності від 12.01.1998 року. Право власності на імя ОСОБА_1 в КП «Нікопольське МБТІ» не зареєстровано (а.с.19).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.02.2013 року (а.с.10) встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 23.02.2005 року №95/1 за ОСОБА_1, який на той час був неповнолітнім, закріплено право на житло у спірній квартирі. До 28.01.2012 року ОСОБА_1 знаходився за межами України у звязку з навчанням в Іспанії. Визнано, що ОСОБА_1 був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин.

Викладене підтверджується також іншими матеріалами справи (а.с.13-16).

Після повернення з Іспанії ОСОБА_1 не зміг вселитися до квартири АДРЕСА_2, що підтверджується матеріалами справи (а.с.20,21). ОСОБА_1 звертався з цього приводу до Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с.20,21). З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 28.08.2012 року (а.с.21) вбачається, що 18.08.2012 року до Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області з письмовою заявою звернувся ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка мешкає м. Нікополь, квартира АДРЕСА_5, самовільно не впускає його в належну йому квартиру. В ході проведеної перевірки було встановлено, що з лютого 2012 року ОСОБА_2 самоуправно не пускає ОСОБА_1 до АДРЕСА_7. Будучи опитана по суті ОСОБА_2 пояснила, що квартира не приватизована, та ОСОБА_1 не мешкав в Україні з 1998 року. В порушені кримінальної справи відмовлено, в даному випадку вбачаються ознаки злочину передбаченого ст.356 КК України (самоуправство), але згідно ст.27 КПК України справи даної категорії розглядаються судами в прядку приватного звинувачення.

Згідно матеріалів справи (а.с.12,23), у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Як зясовано в судовому засіданні, між сторонами тривалий час існує конфлікт щодо користування квартирою № 1 в будинку № 1/2 по вул. 50 Років НЗФ (до перейменування - вул. Краснодонська) в м. Нікополі Дніпропетровської області, що підтвердилося в судовому засіданні поясненнями позивача, представника відповідача, та матеріалами справи (а.с.9 рішення Нікопольського міськрайонного суду від 17.12.2012 року про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою № 1 в будинку № 1/2 по вул. Краснодонській в м. Нікополі; а.с.10 рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.02.2013 року про скасування рішення Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 17.12.2012 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1; а.с.17 відповідь начальника КП «ЖЕК-6» адресована ОСОБА_2; а.с.18 відповідь начальника відділу захисту прав і свобод неповнолітнього адресована ОСОБА_6; а.с.20 звернення ОСОБА_1 до Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області; а.с.21 - постанова Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області від 28.08.2012 року).

ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі, має право на проживання та користування квартирою, однак на час звернення до суду з позовом не мав можливості проживати та користуватися квартирою, так як в спірну квартиру його не пускала ОСОБА_2 У спірній квартирі залишились речі батька ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 не проживав у спірній квартирі без поважних причин, не можуть бути покладені в основу рішення, так як ці посилання спростовуються матеріалами справи. До 28.01.2012 року ОСОБА_1 знаходився за межами України у звязку з навчанням в Іспанії, що встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.02.2013 року, яким визнано, що ОСОБА_1 був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин (а.с.10). Після повернення з Іспанії ОСОБА_1 намагався вселитися в квартиру, однак ОСОБА_2 в квартиру його не пускала, з приводу чого він звертався до правоохоронних органів, вимушений був проживати у своєї баби (а.с.20,21). З 07.08.2013 року (з часу затримання та по день проголошення вироку) ОСОБА_1 перебував під вартою, що підтверджується вироком Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 06.05.2015 року (а.с.64-70) та по теперішній час відбуває покарання у Криворізькій ВК № 80 (а.с.182,184 відповіді УІПКП «102»). Тобто ОСОБА_1 відсутній у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин.

Згідно положень ст.71 ЖК УРСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у звязку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу навчання (п.2); взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сімї (п.7). У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Згідно п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.03.2011 р. у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" надавши оцінку суду, зазначив, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Суд вважає безпідставними посилання ОСОБА_2 в обґрунтування зустрічного позову на ст.107 ЖК УРСР, так як в матеріалах справи відсутні докази щодо вибуття ОСОБА_1 на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Довіреність від 14.01.2011 року, ксерокопію якої додано відповідачем до зустрічного позову, не є таким доказом. Довіреність письмовий документ, що видається однією собою іншій особі для представництва перед третіми особами, довірена особа має вчинити певні дії на які її уповноважив довіритель.

Враховуючи все вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджала у проживанні та користуванні спірною квартирою позивачу ОСОБА_1, який має зв'язок із спірною квартирою, так як проживав зі своїми батьками в квартирі, будучі неповнолітнім, він зареєстрований в квартирі, мав і має намір проживати і користуватися квартирою, прикладав зусилля для вселення в квартиру після повернення з Іспанії та до затримання за підозрою у вчиненні злочину, відбування покарання, так як іншого житла позивач не має. Ключів від вхідних дверей спірної квартири у ОСОБА_1 немає. Відповідач не пускала позивача до квартири, так як вважала, що він втратив право на проживання в квартирі. У такому випадку позовні вимоги ОСОБА_1 в частині усунення перешкод в користуванні квартирою № 1 у будинку № 1/2 по вулиці 50 Років НЗФ (до перейменування Краснодонська) в м. Нікополі Дніпропетровської області, вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_8 (до перейменування Краснодонська) в м. Нікополі Дніпропетровської області, зобовязання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від квартири АДРЕСА_8 (до перейменування Краснодонська) в м. Нікополі Дніпропетровської області - підлягають задоволенню.

Так як судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджала позивачу ОСОБА_1 у проживанні та користуванні спірною квартирою, а ОСОБА_1 відсутній у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, то підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 немає. Тому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.ст. 1,6,9,61,63,64,71 ЖК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою № 1 у будинку № 1/2 по вулиці 50 Років НЗФ (до перейменування Краснодонська) в м. Нікополі Дніпропетровської області та вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_8 (до перейменування Краснодонська) в м. Нікополі Дніпропетровської області.

Зобовязати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від квартири АДРЕСА_8 (до перейменування Краснодонська) в м. Нікополі Дніпропетровської області.

В інших вимогах відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп. (сто чотирнадцять грн. 70 коп.).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_7