Справа № 441/509/16 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/2408/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_13.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_2 про усунення її від права на спадкування за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. відмовлено в повному обсязі.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_4

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Вважає рішення таким, що не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону. Зазначає, що суд не прийняв до уваги, що хвороба серця у ОСОБА_5 тривала не один рік і це документально підтверджено показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які і опинились поруч перед смертю ОСОБА_5 Крім того, з їх показів встановлено, що законна дружина ОСОБА_5 ОСОБА_2 в момент загострення хвороби і госпіталізації чоловіка, просто втекла з лікарні з грошима, які їй передав чоловік на придбання необхідних ліків. Вказує на те, що відповідач, яка була дружиною спадкодавця ОСОБА_5 не приймала участі в матеріальному утриманні свого чоловіка в період часу, коли він був важко хворим, не приймала участі у догляді за своїм чоловіком, не цікавилася станом його здоров'я, не вчиняла жодних інших дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги.

В судове засідання сторони не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що сторони були повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань, які б вказували про необхідність відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, а, також, зокрема, і те, що інтереси відповідача захищав представник.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи з посиланням на перебування на лікуванні колегія суддів вважала необґрунтованим, оскільки справа тривалий час перебуває у провадженні суду, розгляд справи призначений вдруге позивач вдруге належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, вперше розгляд справи було відкладено знову ж за клопотанням позивача у зв'язку із необхідністю скористатись правовою допомогою, при цьому позивачу детально роз'яснено наслідки повторної неявки у судове засідання як його так і його представника, а саме про те, що розгляд справи буде проводитись незважаючи на явку сторони позивача та наведено можливі способи свого захисту. Зважаючи на вказане, відсутність вимог щодо обов'язкової участі сторін у розгляді справи у суді апеляційної інстанції, відсутність будь-яких даних про поважність причин неявки представника позивача, у якого наявні повноваження на участь у справі, через якого (або уповноваживши іншу особу на ведення справи) позивач, не маючи змоги особисто взяти участь мав можливість брати участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції, зважаючи на заздалегідь призначене судове засідання та роз'яснення позивачу наслідків неявки у судове засідання, - подання медичної довідки без дати її складання про захворювання позивача, що мало місце з 21.09.2017 року не слід вважати поважною причиною, що свідчила б про необхідність відкладення розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що відмовляючи в задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 1261, 1224 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р., суд виходив з того, що з копії свідоцтва про одруження видно, що ОСОБА_5 (спадкодавець) та ОСОБА_3 (відповідачка) зареєстрували шлюб 03.10.2003 р. актовий запис № 12, ОСОБА_3 після одруження має прізвище ОСОБА_3. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Із копії матеріалів спадкової справи №241/2015 від 03.09.2015 року вбачається, що після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року до Городоцької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулася дружина спадкодавця - ОСОБА_2 Відповідно до рішення Городоцького районного суду від 31.07.2015р. ОСОБА_2 надано додатковий строк для прийняття спадщини. Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначає, що після смерті ОСОБА_5, право на спадкування його майна за законом має дружина спадкодавця ОСОБА_2, однак просить усунути останню від права на спадкування за законом. Також, судом встановлено, що ОСОБА_5 поступив на стаціонарне лікування в інфарктне відділення 13.10.2014р. о 12 год. 20 хв., а помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Причина смерті- гострий інфаркт міокарду з рецедивуючим перебігом. Згідно довідки Родатицької сільської ради Городоцького району Львівської області №880 вбачається, що ОСОБА_5 до дня смерті проживав і був зареєстрований в житловому будинку в АДРЕСА_1. Разом з ним у вищевказаному будинку зареєстрованих осіб не було. За даними довідки разом з ОСОБА_5 до дня його смерті в даному будинку без реєстрації проживала його дружина ОСОБА_2 і вела з ним спільне домашнє господарство. Судом встановлено, що ОСОБА_5 був особою похилого віку та помер у віці 74 роки. Проте позивачем, жодними належними та допустимими доказами не доведено перед судом факту перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані в силу похилого віку чи тяжкої хвороби, внаслідок яких він не міг себе обслуговувати сам, а також того, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, остання мала можливість її надати, проте ухилялася від обов'язку щодо її надання. Навпаки, допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9, кожен окремо, підтвердили той факт, що подружжя жили разом, відповідачка особисто їздила в лікарню зі своїм чоловіком, до дня смерті ОСОБА_5 працював по господарству. Однак, позивач не надав доказів і судом таких не здобуто, щодо знаходження ОСОБА_5 в безпорадному стані та потребу у сторонньому догляді. Таким чином, із аналізу встановлених обставин справи і досліджених доказів не вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вчиняла умисні дії чи допускала бездіяльність, спрямовані на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю ОСОБА_5 Крім того, з показань свідків встановлено, що спадкодавець працював, харчувався вдома, свята святкував з дружиною, тому у суду не має жодних підстав вважати, що спадкодавець потребував додаткової допомоги і саме від відповідачки. Інші доводи позивача, що відповідачка покинула будинок та не сплачує комунальні послуги, вела неналежний спосіб життя, висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на суб'єктивному трактуванні ним фактичних обставин справи. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважав, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

За змістом ч.3 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

П.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Отже, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення ж особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже ухилення характеризується умисною формою вини. Тому вирішуючи такого роду справи суд повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Отже лише при одночасному настанні вказаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Зважаючи на наведені вимоги закону та їх тлумачення у Постанові Пленуму Верховного Суду України слід встановити факт необхідності утримання спадкодавця, факт перебування його у безпорадному стані, а також поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо утримання, надання допомоги, необхідність їх для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, чоловік відповідачки (шлюб укладено 2.10.2003 року) та брат позивача (позовна заява, пояснення осіб, що беруть участь у справі, копії свідоцтв про смерть батьків позивача та його брата - ОСОБА_10, ОСОБА_11 а.с. 16, 18, довідки Родатицької сільської ради а.с. 19, 20, свідоцтво про одруження ОСОБА_5 та відповідачки а.с. 47 зв.).

Відповідачка та померлий ОСОБА_5 до дня його смерті постійно проживали у будинку АДРЕСА_1 та вели спільне господарство. У вказаному будинку відповідачка зареєстрована не була, однак фактично проживала у такому постійно зі своїм чоловіком та вела спільне господарство (довідки Родатицької сільської ради Городоцького району Львівської області №348 від 18.05.2015 року а.с. 70, №1047 від 26.10.2016 року а.с. 86, пояснення осіб, що беруть участь у справі, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.).

Зважаючи на вказане, а саме те, що відповідач фактично постійно на час смерті проживала з ОСОБА_5, а також додатково факт подання відповідачкою заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті чоловіка, а також факт визначення їй судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після його смерті (заява та рішення суду а.с. 41 зв., 42), слід вважати що відповідач спадщину після померлого чоловіка прийняла.

Позивач у позові стверджував про необхідність усунення відповідача від права на спадкування майна його померлого брата, з посиланням на ст. 1224 ЦК України, оскільки такий будучи важко хворим, фактично перебував в безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги, догляду, а відповідачка не приймала участі в матеріальному утриманні свого чоловіка в період часу, коли він був важко хворим, не приймала участі у догляді за своїм чоловіком, не цікавилася станом його здоров'я, не вчиняла жодних інших дій щодо утримання та надання будь-якої допомоги.

Колегія суддів вважає, що жодних доказів на підтвердження таких доводів позивача не представлено, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлялось ні у суді першої, ані у суді апеляційної інстанції.

Так, по-перше відсутні будь-які дані про те, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 через важку хворобу, каліцтво або похилий вік перебував у безпорадному стані та потребував зв'язку з цим сторонньої допомоги чи догляду.

Померлий мав 74 роки, практично до дня смерті (до 13.10.2014 року коли був скерований у Львівський ОДКЛДКЦ у зв'язку із гострим інфарктом міокарда) на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні не перебував, жодних даних про важкі хвороби чи каліцтво у нього до вказаної дати у матеріалах справи - немає.

Жодних належних та допустимих доказів про довготривалу хворобу серця ОСОБА_5, про яку вказує позивач, та яку можна було б вважати важким захворюванням ним не представлено та такими не можуть бути покази свідків, на які він вибірково посилається вказуючи про хворобу, яка стала причиною смерті його брата, оскільки такі докази не є відповідними медичними документами (довідками, актами, тощо), які можуть у належний спосіб підтверджувати такі обставини. Із довідки ж Львівського ОДКЛДКЦ № 259 від 8.04.2016 року вбачається, що інфаркт міокарда ОСОБА_5 виявлений, як такий що настав 10.10.2014 року.

Жодних інших доводів, які б свідчили про безпорадний стан ОСОБА_5 не наведено та відповідно судом не встановлено.

Що стосується необхідності стороннього догляду за ОСОБА_5 у період з 10.10.2014 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року, то ОСОБА_5 у ці дні такого знову ж не потребував, оскільки такий був забезпечений спочатку відповідачкою, а згодом і іншими його родичами, про що вказує як сам позивач, представник відповідача, а, також, і допитані судом першої інстанції свідки.

За життя ОСОБА_5 позову про розірвання шлюбу до відповідачки не подавав та про факти роздільного проживання подружжя, також, не наведено.

Враховуючи вказане, відсутні підстави вважати, що: спадкодавець перебував у безпорадному стані; існувала необхідність в утриманні спадкодавця; а відповідно, у відповідачки виник обов'язок його утримання, надання допомоги; необхідність їх для існування спадкодавця та такий не був виконаний відповідачкою, умисно та свідомо.

Тому, судом першої інстанції було правильно відмовлено у задоволенні позову.

Крім цього, потрібно відмітити і те, що позивач не є спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті брата та відповідно претендує на спадкове майно та відповідно відповідачкою як спадкоємцем, що прийняла спадину можуть порушуватись будь-які його права на спадкове майно. Як рідний брат померлого, позивач є його потенційним спадкоємцем, який спадщини після смерті брата не приймав. Так, він спільно з братом на час смерті не проживав та до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не звертався.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід вважати безпідставними, а саму скаргу - відхилити залишивши рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк