АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6909/17 Справа № 175/4217/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ребров С. О. Доповідач - Каратаєва Л.О.
Категорія 43
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, за уточненим зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2017 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24 липня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, - відмовлено у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднесені за рахунок позивача.

Уточнену зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання, - задоволено у повному обсязі.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. Зобов`язано Слобожанську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 сплачений останньою при подачі позову судовий збір у сумі 551 грн. 21 коп. (а.с.74-77,79-80).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.89-90).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та цей факт сторонами не оспорюється.

З 28 жовтня 2005 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_1 .

Як пояснила ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді першої інстанції, ОСОБА_1 не маючи постійної роботи у м. Луганськ, в грудні 2003 року переїхав мешкати до м. Дніпропетровська. В період з грудня 2003 року по листопад 2004 року він проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 . В період з грудня 2003 року по листопад 2004 року ОСОБА_2 мешкала і працювала в м. Луганськ, що доводить відсутність будь-яких близьких стосунків між нею й ОСОБА_1 , про що зазначає позивач у своєму позові.

У 2004 році мати ОСОБА_2 - ОСОБА_4 продала власну квартиру у м. Луганськ та дала ОСОБА_2 гроші на придбання квартири у м. Дніпропетровську, так як бажала переїхати до м. Дніпропетровська.

04 серпня 2004 року ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_4 та переїхала туди мешкати.

Як пояснила ОСОБА_2 у судовому засіданні у ОСОБА_1 у 2004 році була власна, 3-х кімнатна квартира у АДРЕСА_5 , яку він пізніше продав і витратив кошти на придбання іншого майна у м. Дніпропетровську. Дані твердження ОСОБА_2 у судовому засіданні не спростовував і ОСОБА_1 та підтвердив факт придбання двох гаражів та мотоциклу.

ОСОБА_2 пояснила, що у зв`язку з тим, що у неї не було сім`ї, мешкала у власній квартирі вона одна, на той час не мала постійної роботи і мала невеликий дохід, ОСОБА_1 попросив дозволити йому пожити у вільній кімнаті квартири ОСОБА_2 з метою економії як його (не платити за оренду іншої квартири повну вартість), так і ОСОБА_2 коштів. Крім того, зі слів ОСОБА_1 його без реєстрації не брали на роботу, тому ОСОБА_2 дозволила ОСОБА_1 зареєструватися у її квартирі за умови дотримуватися чистоти, спиртні напої в квартирі не вживати, не приходити в квартиру в нетверезому стані, здавши кімнату в оренду.

На протязі 2004-2005 років ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_4 , купила іншу квартиру в тому ж будинку за АДРЕСА_6 , а пізніше продала і цю квартиру і купила квартиру в АДРЕСА_7 , де зараз і мешкає і з якої ОСОБА_1 фактично забирав свої речі.

У судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_2 наголошувала на тому, що у ОСОБА_1 завжди була окрема кімната, у неї та ОСОБА_1 був окремий бюджет, окремі продукти, вони жили як сусіди, хоч і в одній квартирі. Також, ОСОБА_1 постійно намагався влаштувати своє особисте життя, тому постійно у квартирі не мешкав, а іноді лише ночував. У зв`язку з його частим вживанням алкогольних напоїв, ОСОБА_2 попередила ОСОБА_1 про необхідність шукати інше житло. 28.01.2016 року ОСОБА_1 забрав свої особисті речі з її квартири та переїхав проживати до жінки, з якою мав подружні стосунки. 12.02.2016 р. ОСОБА_1 забрав всі свої речі з квартири ОСОБА_2 . Того ж дня у Дніпропетровському районному відділі міграційної служби Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з метою зняття його з реєстрації, ОСОБА_1 заповнив бланк заяви, але не подав його, оскільки на заяві необхідно було постаивти відмітку районного військового комісаріату, куди він злякався іти, бо боявся мобілізації.

Комунальні послуги ОСОБА_1 не сплачує також з дня його добровільного виїзду з квартири, що доводить факт втрати права на користування квартирою, бо договір між сторонами не укладався, а тому формально його чіткий строк не визначався у письмовому вигляді, отже договір найму квартири було укладено на невизначений строк, який припинено за згодою сторін в день звільнення ОСОБА_1 квартири, що належить ОСОБА_2 . Свій обов`язок зареєструвати нове місце проживання і знятися з реєстрації у квартирі ОСОБА_2 ОСОБА_1 не виконав, що є порушенням вимог закону.

Факт не проживання ОСОБА_1 підтверджений актами (а.с.24,26), поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги позивача про вселення не знайшли свого підтвердження, оскільки у судовому засіданні встановлено факт не проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації понад шість місяців у зв`язку з його бажанням. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про вселення, суд дійшов до висновку про задоволення зустрічного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . В цій квартирі зареєстрована вона та ОСОБА_1 з 27 жовтня 2005 року. ОСОБА_1 добровільно звільнив квартиру ОСОБА_2 , повернув їй ключі від квартири в січні 2016 року.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно абр тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено порядок зняття з реєстрації попереднього місця проживання за заявою особи, яка змінила своє місце проживання.

Згідно ст. 150 ЖКУкраїни, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 2 ст. 167 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Статтею 163 ЖК України чітко визначено, що у разі тимчасової відсутності наймача за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, п. 1 і 5 ч. 3 і ч.4 ст. 71 ЖК України. Тимчасова відсутність наймача не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 71 Житлового кодексу України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, однак в даному випадку за ОСОБА_1 взагалі ніякого права не зберігається, бо він добровільно звільнив квартиру ОСОБА_2 , повернув їй ключі від квартири.

Згідно ч.1 ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального права, а саме на застосування норм ст..405 ЦК України до спірних правовідносин, колегія суддів відхиляє, оскільки апелянт не є членом сім`ї власника, останнім не надано доказів на підтвердження цього як до суду першої інстанції так і до апеляційної.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності актів якими підтверджується факт не проживання ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст..212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду та особистого тлумачення норм матеріального права на власний розсуд, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, - у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: