Категорія 27 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Копаничук С.Г., Марчук В.С., секретар Агеєва Г.В., за участі представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановила:

В серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому, відповідно до остаточних позовних вимог, просив: стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за двома договорами позики на загальну суму 69199 дол. США, що еквівалентно 1720304,79 грн., з яких: по договору позики від 25.04.2012 року всього 40155 дол. США, що еквівалентно 998253,3 грн., з них: основний борг 10000 дол. США, що еквівалентно 248600 грн., проценти за користування кредитом 22200 дол. США, що еквівалентно 551892 грн., інфляція 6680 дол. США, що складає 166064,8 грн., 3% річних, що еквівалентно 31696,5 грн.; по договору позики від 22.07.2012 року всього 29044,71 дол. США, що еквівалентно 722051,49 грн., з них: основний борг 6500 дол. США, що еквівалентно 161590 грн., проценти за користування кредитом 16410 дол. США, що еквівалентно 407952,6 грн., інфляція 5382,5 дол. США, що еквівалентно 133808,95 грн. та 3% річних 752,21 дол. США, що еквівалентно 18699,94 грн.

Позов мотивовано тим, що 25.04.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в письмовій формі було укладено договір позики на суму 10000,00 дол. США терміном на один місяць. За користування коштами позичальник зобовязався виплатити позикодавцю 6% від суми позики, що становить 600 дол. США в місяць.

22.07.2012 року відповідно до договору позики, який було укладено в письмовій формі відповідач позичив у позивача ще 6500 доларів США строком на два місяці під 6% в місяць, що становить 390 дол. США в місяць за користування позикою.

Всього позивачем позичено 16500 дол. США.

За договором позики від 25.04.2012 року ОСОБА_3 повинен був повернути до 25.05.2012 року суму позики та відсотки.

25.05.2012 року позичальник, віддав 600 доларів в рахунок відсотків і запропонував останньому сплачувати відсотки за користування позиченими грішми надалі, на що позикодавець погодився.

За 2012 рік відповідач повинен був сплатити в рахунок відсотків за користування позиченими грошима 4800 дол. США. Фактично ж сплатив 3000 дол. США та залишився винним 1800 доларів США.

За 2013 рік повинен був сплатити 7200 дол. США в рахунок відсотків. Віддав 2900 дол. США в якості відсотків і залишився винним 4300 (7200 - 2900) дол. США.

За 2014 рік 7200 дол. США в якості відсотків за користування коштами. Відповідач нічого не сплатив та залишився винним 7200 доларів США.

В 2015 році ОСОБА_3 віддав в якості відсотків 2500 доларів США, з яких: в лютому 2015 року 500 дол. США та 2000 дол. США в грудні, вже після порушення кримінальної справи. За 2015 рік залишився винним 4700 дол. США.

За 2016 рік він повинен був сплатити відсотки за 7 місяців в сумі 4200 дол. США, проте не сплатив нічого.

За договором позики від 22.07.2012 року ОСОБА_3 повинен був повернути до 22.09.2012 року суму позики та відсотки.

За 2012 рік відповідач розрахувався повністю за відсотки, сплатив 1950 дол. США.

В 2013 році ОСОБА_3 повинен був сплатити 4680 дол. США в якості відсотків, проте нічого не сплатив.

Теж саме було і в 2014 році та у 2015 році.

За 2016 рік позичальник залишився винним 2730 дол. США, оскільки також нічого не повернув.

25.05.2015 року ОСОБА_4 звернувся до поліції із заявою про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за шахрайство.

25.12.2015 року Слідчим Вінницького ВП ГУНП У Вінницькій області було винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Зважаючи на вказане, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом для стягнення позичених коштів, відсотків за користування позикою, а також 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 по договору позики від 25.04.2012 року основний борг у сумі 10000 дол. США, що еквівалентно до офіційного курсу валюти НБУ станом на 06.03.2017 року 271192,50 грн., проценти за користування кредитом в сумі 22200 дол. США, що еквівалентно до офіційного курсу валюти НБУ станом на 06.03.2017 року 602047,30 грн.; по договору позики від 22.07.2012 року основний борг у сумі 6500 дол. США, що еквівалентно до офіційного курсу валюти НБУ станом на 06.03.2017 року 176275,10 грн., проценти за користування кредитом в сумі 13940 дол. США, що еквівалентно до офіційного курсу валюти НБУ станом на 06.03.2017 року 378042 грн. в задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, до позову було долучено примірник договору, укладений не між сторонами спору, а належний договір позивач надав в процесі розгляду справи після зауваження відповідача, судом не враховано, що умови договору позики не передбачають відсотків за користування позикою, натомість є умова про сплату винагороди, крім того позивач пропустив строки позовної давності для звернення до суду із позовом.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.04.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено в письмовій формі договір позики на суму 10000,00 дол. США терміном повернення на один місяць.

За користування коштами позичальник зобовязався виплатити позикодавцеві винагороду в розмірі 6% від суми позики, що становить 600 дол. США в місяць.

22.07.2012 року між тими ж сторонами укладено новий договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав у позику від ОСОБА_4 ще 6500 дол. США строком на два місяці з винагородою 6% в місяць, що становить 390 дол. США в місяць за користування позикою.

За договором позики від 25.04.2012 року ОСОБА_3 повинен був повернути суму позики 10000 доларів США та 600 доларів США відсотків до 25.05.2012 року.

25.05.2012 року позичальник, повернув позикодавцеві 600 доларів в рахунок відсотків. При цьому ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_4 сплачувати відсотки за користування позиченими грішми надалі, на що позикодавець погодився.

За 2012 рік він повинен був сплатити в рахунок відсотків за користування позиченими грішми 4800 дол. США, проте сплатив 3000 дол. США та залишився винним 1800 дол. США.

За 2013 рік ОСОБА_3 повинен був сплатити 7200 дол. США в рахунок відсотків. Віддав тільки 2900 дол. США в якості відсотків.

За 2014 рік він повинен був сплатити 7200 дол. США в якості відсотків за користування коштами, проте нічого не сплатив

В 2015 році ОСОБА_3 повернув в якості відсотків 2500 дол. США, з яких в лютому 2015 року 500 дол. США та в грудні 2000 дол. США, вже після порушення кримінальної справи.

За 2016 рік він повинен був сплатити відсотки в сумі 4200 дол. США, але нічого не повернув.

За користування коштами по договору позики від 22.07.2012 року за 2012 рік ОСОБА_3 розрахувався повністю за відсотки.

За 2013 рік позичальник повинен був сплатити 4680 дол. США в якості відсотків та сплатив тільки 2730 дол. США.

У 2014 році він повинен був сплатити 4680 дол. США в якості відсотків, але не повернув нічого. Нічого не повернув ОСОБА_3 і в 2015 році та 2016 році.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції встановив, що між сторонами були укладені два договори позики, і у даних договорах передбачені проценти за користування позикою в розмірі 6 % від розміру позики щомісячно.

Суд першої інстанції, стягнувши з відповідача заборгованість по двом договорам позики, а саме, тіло позики та відсотки за користування позикою, відмовив в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних.

Позивач не оскаржував рішення суду першої інстанції, отже, погодився не лише з резолютивною його частиною, але з мотивувальною, в якій наводиться розрахунок заборгованості по тілу позики та по відсоткам та мотиви відмови в задоволенні іншої частини вимог.

Дане рішення суду було оскаржене лише відповідачем, яким заперечував проти встановлення відсотків за договорами. Ці твердження спростовує сам апелянт, подавши в судовому засіданні до апеляційної скарги додаткові пояснення (а.с.174-179), в яких вказує, що сторонами договорів було погоджено розмір винагороди у відсотковому відношенні за користування позикою 6% до закінчення строку дії договору.

Представник відповідача, який подавав апеляційну скаргу, зазначив, що договори позик не містять умов про розмір винагороди чи процентів за період, після спливу терміну повернення кредиту, посилаючи при цьому на правову позицію ВСУ, якою розяснено про стягнення з боржника після закінчення строку дії відсотків в розмірі облікової ставки. Однак, інший представник відповідача, який подавав додаткові пояснення до апеляційної скарги від імені відповідача, просила не приймати до уваги дану правову позицію, так як погоджується з тим, що сторони договорів домовились між собою про розмір відсотків, які будуть діяти після закінчення строку договорів 6%.

Разом з цим, представник відповідача в додаткових поясненнях до апеляційної скарги, стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги суми коштів, які повертались відповідачем позивачу. При вирішенні даного питання, колегія суддів, в судовому засіданні, на якому був присутній представник відповідача, керуючись нормами ст. 61 ЦПК України, зясовував у сторін, які суми повертались відповідачем позивачу і коли.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні цього питання, необхідно взяти до уваги позицію позивача, який зазначає (як в позові, так і поясненнях), які саме суми коштів повертав йому відповідач і коли, так як він вказує про суми коштів, що в рази перевищують суми, про які стверджує відповідач, який в свою чергу не може спростувати твердження позивача і підтвердити свої заперечення.

Представник відповідача в першому засіданні при розгляді апеляційної скарги визнав факт часткового повернення коштів позивачу в розмірах, про які стверджував позивач.

Враховуючи позицію позивача, яка викладена в позовній заяві, уточненій позовній заяві (а.с. 86), а також в довідці, складеній представником позивача (про сплату процентів за двома договорами позики (а.с. 193) встановлено, що відповідач повертав кошти за договором від 25 квітня 2012 року в травні вересні (включно) по 600 дол. США. В грудні 2013 року - 2900 дол. США. В 2014 році коштів не повертав. В лютому 2015 року 500 дол. США та в грудні цього року 2000 дол. США. В 2016 році кошти не повертав. По договору від 22 липня 2012 року відповідач повернув кошти в серпні грудні (включно) по 390 дол. США. За 2013, 2014, 2015, 2016 роки кошти не повертались.

Відповідач, знову ж таки, не заперечував про наявність заборгованості перед позивачем, але просив відмовити в задоволенні позову у звязку з пропуском строків позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Колегія суддів, враховуючи, що останній платіж (частину боргу) по договору позики від 25 квітня 2012 року відповідач повернув в грудні 2015 року, вважає, що, сплативши останній платіж в 2015 році, відбулось переривання строків на підставі ст. 264 ЦК України, а отже, загальний строк позовної даності позивачем не пропущений, а тому, борг за цим договором підлягає стягненню з відповідача, що і зробив суд першої інстанції.

Що стосується вимог про стягнення боргу за іншим договором позики, то колегія суддів вважає, що існує заборгованість за цим договором, однак, в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за договорами від 22.07.2012 року слід відмовити в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

До такого висновку суд дійшов, враховуючи позицію позивача в частині того, що відповідач останній платіж (частину боргу) за даним договором повернув в грудні 2012 року. Зі слів позивача інших платежів з боку відповідача не було.

Отже, позивач пропустив загальний трирічний строк позовної давності, а тому в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 22 липня 2012 року слід відмовити.

Твердження представника позивача у своїх запереченнях про те, що строки позовної давності ним не пропущенні, оскільки було порушено кримінальне провадження щодо шахрайських дій з боку відповідача, яке закінчилось лише в 2015 році, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Зокрема, факт порушення кримінального провадження не є підставою для зупинення перебігу позовної давності (ст. 263 ЦК України), ні підставою для переривання перебігу позовної давності (ст.264 ЦК України). Цивільний позов в кримінальному провадженні, порушеному за заявою позивача, останнім не заявлявся, а отже, відсутні підстави для не зарахування до позовної давності строку, протягом якого, кримінальне провадження було відкрите (ч. 2 ст. 265 ЦК України).

Суд першої інстанції теж прийшов до висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, однак, причини такого пропуску визнав поважними. При цьому, взяв до уваги хворобливий стан позивача та наявність кримінального провадження. Однак, такі висновки є хибними і необґрунтованими: в частині наявності кримінального провадження з мотивів описаних вище (відсутність підстав для переривання та зупинення перебігу строку позовної давності), а хворобливий стан позивача, останнім не доведено (в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які відомості про це).

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки пропущення позивачем строку позовної давності відмова в задоволені позову в частині боргу за договором від 22 липня 2012 року, а від так неправильно застосував норми матеріального права, що є, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в цій частині з ухваленням нового, яким в задоволенні позову в частині стягнення боргу за договором від 22 липня 2012 року слід відмовити.

Зважаючи на часткове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, у відповідності до вимог ч. 1 та ч. 5 ст. 88 ЦПК України, перерозподілу підлягають і стягувані судові витрати з врахуванням принципу пропорційності до задоволених вимог та вимог, у задоволенні яких відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року, в частині задоволення вимог про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу по договору позики від 22.07.2012 року скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу по договору позики від 22.07.2012 року відмовити.

Рішення в частині стягуваних судових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання позовної заяви (замість 6890 грн.) 3203,85 грн. та (замість 3000 грн.) 2325 грн. витрат на правову допомогу.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом:

Суддя: Сало Т.Б.