АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/420/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - судді Музичко С.Г.,

суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт Г.М.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» - Король Вікторії Василівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору передачі прав вимоги,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору передачі прав вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору передачі прав вимоги.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, мотивуючи тим, що ОСОБА_3 в порушення вимог ст. ст. 512, 514 ЦК України, відступила ОСОБА_4 недійсну вимогу, оскільки не була кредитором банку та не мала можливості передати власний рахунок. Також, вказує, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин обмеження накладені Постановою Національного банку України №42/БТ «Про віднесення ПАТ «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» від 22.01.2015 року.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 та третя особа не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені законом підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 15.01.2001 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про розрахунково-касове обслуговування (а.с. 54-55), відповідно до умов якого Банк відкриває клієнту рахунок № НОМЕР_1 у національній або іноземній валюті для розрахунків при здійсненні поточних операцій, визначених законодавством України та нормативними актами НБУ. Відповідно до п. 3.1.1. вказаного Договору, Банк зобов'язується забезпечувати збереження всіх коштів, які надійшли на рахунок Клієнта, виконувати всі його розпорядження по їх використанню.

19.01.2015 року між відповідачами укладено договір № 02/19-01-15 передачі (відступлення) прав вимоги на поточному рахунку, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) у власність Новому кредитору визначені договором Права вимоги у визначених Договором Зобов'язаннях, а Новий кредитор приймає їх у власність та набуває всіх відповідних прав кредитора у Зобов'язаннях, за що сплачує Первісному кредитору визначену Договором ціну.

Відповідно до п. 2 договору, права, які передаються первісним кредитором новому кредитору є майнові права вимоги грошових коштів, які обліковуються на поточних рахунках первісного кредитора за зобов'язаннями, що виникають з договору № 863 на розрахунково-касове обслуговування від 15.08.2001 року, розмір права вимоги, який передається, становить 373 393, 37 доларів США. Вказані права вимоги передаються в повному обсязі, на умовах, що існували на момент переходу цих прав (а.с. 18-19).

Згідно з додатком № 1 до вказаного договору від 19.01.2015 (а.с. 190), сторони дійшли згоди, що право вимоги передається за ціною 5 903 349, 18 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату підписання додатку № 1 складає 373 393, 37 доларів США та сплачується новим кредитором за наступним графіком - 20.01.2018, сума платежу 5 903 349, 18 грн., еквівалент 373 393, 37 доларів США.

Згідно Виписки по особовим рахункам за 19.01.2015 (а.с. 56), на рахунку ОСОБА_3 перебувають грошові кошти в розмірі 373 391, 19 доларів США, що еквівалентно 5 928 119, 09 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернулася до банку з повідомленням про передачу (відступлення) права вимоги від 20.01.2015 року(а.с. 20), яким повідомила позивача про те, що ОСОБА_4є новим кредитором за договором банківського рахунку у сумі 373 393, 37 доларів США починаючи з 19.01.2015, яке надійшло до Банку 19.03.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи те, що позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, то єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення його прав і законних інтересів даним договором.

За змістом ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За правилами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

З аналізу наведених норм закону вбачається, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. При цьому, заміна кредитора саме у зобовязанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Твердження апеляційної скарги про неналежне дослідження судом першої інстанції обставин щодо обмеження діяльності ПАТ «Укргазпромбанк», накладених на банк постановою Правління Національного банку України № 42/БТ від 22.01.2015 р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» та щодо обсягу прав, що перейшли до нового кредитора, є безпідставними, оскільки договір передачі (відступлення) прав вимоги на поточному рахунку від 19.01.2015 року було укладено до прийняття вказаної постанови НБУ, а відтак обмеження встановлені цією постановою не поширюються на спірні правовідносини. Крім того, вказаний договір укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому дія вказаної постанови не поширюється на спірний договір, стороною якого ПАТ "Укргазпромбанк" не є. Постанова Національного банку України № 42/БТ від 22.01.2015 року є індивідуальним правовим актом, що стосується виключно позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_3 не було дійсної вимоги виконання грошового зобов'язання до позивача, а ОСОБА_4 не став кредитором банку та про недотримання сторонами при укладенні оспорюваного договору відступлення прав вимоги положень ст. 514 ЦК України стосовно дійсності зобов'язання є невірними, оскільки договором банківського рахунку передбачено право вкладника отримати грошові кошти на вимогу, що закріплено у ч. 1 ст. 1060 ЦК України, а також заборону обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами (ч. 1 ст. 1074 ЦК України).

Посилання представника позивача про те, що заміна кредитора у вказаному зобов'язанні є неприпустимою, оскільки таке зобов'язання тісно пов'язане з особою кредитора, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Отже, зобов'язання про розрахунково-касове обслуговування, права за яким отримав позивач, не є такими, що нерозривно пов'язане з собою попереднього кредитора, а тому відповідні права могли бути відступлені.

Крім того, зміст зобов'язання (обсяг прав та обов'язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Зазначена правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 3-30гс15 від 1 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Отже, колегія суддів вважає, що зобов'язання, права за якими отримав ОСОБА_4 є грошовим, а не особистим зобов'язанням з вчинення певних дій, а тому при заміні кредитора у такому зобов'язанні не має значення особа первісного кредитора, оскільки до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються станом на момент переходу цих прав до нового кредитора. Крім того, при укладенні договору передачі (відступлення) права вимоги №02/19-01-15 від 19.01.2015 року відбулася не заміна сторони договору (боржника), для чого відповідно до положень ст.520 ЦК України необхідна згода іншої сторони договору (кредитора), а заміна управленої особи, на користь якої мало бути здійснено повернення коштів.

Заміни кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом ( ч. 1 ст. 516).

До того ж положення статей 1058, 1066, 1068, 1071 ЦК України, які регулюють правовідносини банківського вкладу та банківського рахунку, не містять вказівок про те, що зобов'язання за цими договорами є нерозривно пов'язаними з особою кредитора (вкладника, власника рахунку), що свідчить про допустимість уступки права вимоги за вказаними договорами.

Не містить заборони щодо права вкладника чи власника рахунку на уступку права вимоги на користь іншої особи і Інструкція про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 р. № 492.

Зазначена Інструкція регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземній валюті суб'єктам господарювання, фізичним та іншим особам, і не регулює відносини, пов'язані з розпорядженням клієнтами належними їм на праві власності грошовими коштами.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не застосував правове обґрунтування, викладене у постанові Верховного Суду України у справі № 3-174-гс16 від 06.04.2016 р. за змістом якого Верховний Суд України, аналізуючи положення ст.ст. 514, 515, 1066, 1068, 1071 та зазначеної Інструкції дійшов висновку, що поточні рахунки відкриваються на конкретну особу за умови надання відповідних документів, а можливості зміни власника рахунка Інструкцією не передбачено, оскільки на відміну від зазначеної справи у справі № 3-174-гс16 був інший предмет спору та правовідносини.

Посилання у апеляційнійскарзі на неврахування судом обставини про ненаправлення клієнтом банку розрахункового документа стосовно коштів, розміщених на рахунку, не впливають на правильність висновків судів по суті вирішеного спору за встановлених інших обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору відступлення права вимоги недійсним й обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» - Король ВікторіїВасилівни відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді