АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/1568/17 Номер провадження 22-ц/786/1520/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів: Панченка О.О., Прядкіної О.В.,
при секретарі Кальник А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2017 року по справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвестмент", учасники третейського розгляду: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації "Укрземресурс" від 13 лютого 2009 року у справі № 02-02-09/п.в.,-
В С Т А Н О В И Л А :
У лютому 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Рент Інвестмент» звернулось до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» від 13 лютого 2009 року у справі № 02-02-09/п.в. У заяві посилалося на те, що ТОВ «Рент Інвестмент» є власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. зареєстрованого в реєстрі за № 322 від 15 грудня 2015 року та Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 330 від 18 грудня 2015 року, в свою чергу придбаної у відповідності до чинного законодавства України у її належного власника.

На підставі рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» від 13 грудня 2009 року та ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2009 року у справі №6-116/09 було зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку за номером 19,21,21а за ОСОБА_1 .

Оскільки будинки АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 не існує, а існує тільки будинок АДРЕСА_4 , в якому знаходяться належні ТОВ «Рент Інвестмент» квартири, наявність незаконного рішення третейського суду, істотно порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Про вказане рішення третейського суду заявнику стало відомо лише в лютому 2017 році.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2017 року заяву ТОВ «Рент Інвестмент», учасники третейського розгляду: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» від 13 лютого 2009 року у справі № 02-02-09/п.в. задоволено.

Скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» від 13 лютого 2009 року у справі № 02-02-09/ п.в. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним та визнання права власності на частину садибного (індивідуального) житлового будинку в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погодившись з ухвалою суду, просить її скасувати та ухвалити нову, якою заяву ТОВ «Рент Інвестмент» залишити без розгляду. Вважає, що ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу ТОВ «Рент Інвестмент» просило апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2017 року залишити без змін. Вважає, що судом першої інстанції винесено законну і обґрунтовану ухвалу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Рент Інвестмент», дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ТОВ «Рент Інвестмент» є власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 322 від 15 грудня 2015 року та Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 330 від 18 грудня 2015 року, в свою чергу придбаної у відповідності до чинного законодавства України у її належного власника.

ОСОБА_1 звернулася до третейсьйкого суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на жиле приміщення.

В обґрунтування позову позивачем зазначено наступне: 09 січня 2009 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_5 . Згідно даного договору сторони зобов`язалися нотаріально посвідчити договір до 20 січня 2009 року, проте відповідач від нотаріального посвідчення ухилився. При цьому при укладанні договору сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, також між ними відбулось часткове виконання договору. На підставі ст.220 ЦК України, позивач просила визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за нею право власності на квартиру.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» від 13 лютого 2009 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним та визнання права власності на частину садибного (індивідуального) житлового будинку задоволено в повному обсязі.

Визнано договір купівлі-продажу 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_5 , укладений 09 січня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсним.

Визнано за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві 06 березня 2002 року) право власності на 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_5 .

Зобов`язано Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (місцезнаходження: 01001,м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-в, ) зареєструвати право власності за громадянкою України ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві 06 березня 2002 року) право власності на 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2430134,00 грн. 00 коп.

На підставі рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» від 13 лютого 2009 року та ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2009 року у справі №6-116/09 було зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку за номером 19,21,21а за ОСОБА_1 .

Право власності на другу 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_5 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» від 10 лютого 2009 року та Ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2009 року у справі №6-117/09.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених законом.

Як вбачається з ч.2 ст.389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:

1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до ст.ст. 125, 124 Конституції України (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

При цьому, суд першої інстанції правильно послався на рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року по справі №1-рп/2008 відповідно до якого третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Згідно п. 7 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) третейські суди не можуть розглядати справи, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України.

Таким чином, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» тощо, слід вважати, що йдеться про державні суди.

До компетенції третейського суду не належить право розглядати спір про визнання дійсним договору купівлі-продажу, а також визнання права власності на нерухоме майно, оскільки це питання відноситься до вирішення виключно судами загальної юрисдикції.

Суд першої інстанції також звернув увагу, на судову практику викладену в ухвалі Верховного Суду України у справі №6-22845св10 від 23 лютого 2011 року, Постанові Вищого господарського суду України у справі №13/144 (2010) від 13 квітня 2011 року та інших.

Тобто, в оскаржуваній ухвалі суд прийшов до обґрунтованого висновку, що третейським судом вирішено питання про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно, що належить до виключної компетенції суду загальної юрисдикції. Рішення третейського суду є незаконним, оскільки прийнято з порушенням компетенції третейського суду та підлягає скасуванню.

Крім цього, оскаржуваним рішенням третейського суду також зобов`язано Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (місцезнаходження: 01001,м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-в, ) зареєструвати за громадянкою України ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві 06 березня 2002 року) право власності на 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_5 .

Тоді як, відповідно до ч. 4 ст. 46 Закону України «Про третейські суди» рішенням третейського суду може бути зобов`язана виконати певні дії виключно сторона спору. Зобов`язувати вчиняти певні дії третіх осіб, які не брали участь при розгляді справи, третейський суд не має права.

У рішенні Конституційного Суду України у справі №1-3/2008 від 10 січня 2008 року №1-рп/2008 встановлено, що згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до Закону «Про третейські суди» третейські суди приймають рішення тільки від свого імені (стаття 46), а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов`язковими лише для сторін спорів. Забезпечення примусового виконання рішень третейських судів перебуває за межами третейського розгляду та є завданням компетентних судів і державної виконавчої служби (ст. 57 Закону (1701-15), п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження») (606-14).

Відтак, враховуючи положення ст.ст. 55, 64, 124 Конституції України, Закону України «Про третейські суди», третейський суд як недержавний орган за цим Законом має повноваження вирішувати спори лише тих сторін, якими укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду, і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов`язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що оскільки третейський суд зобов`язав Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», зареєструвати за громадянкою України ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_5 , третейський суд також вийшов за межі його повноважень.

Третейським судом визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку та визнано право власності на об`єкт нерухомого майна, якого не існувало на час прийняття оскаржуваного рішення третейського суду та не існує до цього часу.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2008 року, на підставі якого було визнано право власності на об`єкт незавершеного будівництва за ОСОБА_2 , яке покладено в основу рішення третейського суду, було скасовано на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2009 року та справу направлено до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу для вирішення питання про відкриття провадження у справі, в іншому складі.

Ухвалами Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 11 травня 2009 року позовна заява та зустрічна позовна заява повернуті сторонам для подання до належного суду за місцем знаходження незавершеного будівництва. Будь-якого рішення суду чи іншого документу про право власності ОСОБА_2 на садибний (індивідуальний) житловий будинок не існує.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Статтями 203, 208, 209, 210, 657 ЦК України передбачено, що правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма, а також у випадках, встановлених законом, вони підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є такими, що відповідають вимогам закону, у разі дотримання цих вимог. Договір купівлі продажу вважається таким, що відповідає вимогам закону, якщо він укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та проведена його державна реєстрація.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справа, у якій було прийнято рішення третейським судом, не підвідомча третейському суду, а отже відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 389-5 ЦПК України, п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» є підставою для скасування рішення третейського суду.

Доводи наведені в апеляційній скарзі щодо неправильного застосування судом першої інстанції ч. 1 ст. 389-1 ЦПК України, а саме стосовно того, що третейський суд не міг вирішити питання про права і обов`язки ТОВ «Рента Інвестмент» так як на час винесення рішення такої юридичної особи не існувало, а тому не були та не могли бути порушені права та обов`язки ТОВ «Рент Інвестмент» є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 389-1 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Як вже зазначалося ТОВ «Рента Інвестмент» є законним власником спірного майна набутого на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 322 від 15 грудня 2015 року та Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 330 від 18 грудня 2015 року.

Тобто до ТОВ «Рента Інвестмент» перейшло право володіння, користування та розпорядження придбаним майном.

Необхідно звернути увагу, що право власності є абсолютним і час його виникнення не позбавляє власника цього права та, відповідно, можливості захисту своїх прав і законних інтересів та має охоронятися від усяких потенційно можливих посягань.

Враховуючи, що предметом спору, що вирішувався третейським судом є саме це майно, ТОВ «Рента Інвестмент» як власник майна має право на оскарження рішення третейського суду.

Посилання ОСОБА_1 на те, що заявником не доведено, що належні йому квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_6 складають 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 не є підставою для скасування рішення суду так як не впливає на підстави скасування рішення третейського суду, оскільки факт належності квартир заявнику у будинку, на який рішенням третейського суду визнано право власності - доведено.

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що заява про скасування рішення третейського суду подана з порушенням строку звернення передбаченого ч.ч. 2-3 ст. 389-1 ЦПК України є необґрунтованими оскільки у заяві ТОВ «Рента Інвестмент» зазначає, що дізналися про рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» лише 26 січня 2017 року, а отримали 16 лютого 2017 року, при цьому при розгляді справи судом першої інстанції дані обставини сторонами не оспорювалися та в подальшому при подачі апеляційної скарги і розгляді справи апеляційним судом докази на їх спростування не надавалися.

Посилання ОСОБА_1 на порушення судом першої інстанції ст. 59 ЦПК України у зв`язку з тим, що заявником не надано жодного пояснення яким чином ним отримані надані суду документи не є підставою для скасування рішення суду оскільки не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що надані документи одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, зазначена заява сторонами не подавалася та доказів, що спростовують відомості документів наданих ТОВ «Рента Інвестмент» і могли бути підставою їх неприйняття під час оцінки доказів сторонами надано не було.

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що на час прийняття рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Укрземресурс» від 13 лютого 2009 року по справі № 02-02-09/п.в. не існувало законодавчих обмежень щодо розгляду третейськими судами вказаної категорії справ є безпідставними оскільки в ст. 6 Закону України «Про третейські суди» в редакції від 14 квітня 2006 року (чинній на момент розгляду справи третейським судом) встановлено підвідомчість справ третейським судам. Так у п. 7 вказаної статті зазначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України.

Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Тобто, застосуванню підлягає закон, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, згідно якого третейські суди могли розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України, як уже зазначалося, розгляд спорів про визнання дійсним договору купівлі-продажу, а також визнання права власності на нерухоме майно відноситься до вирішення виключно судами загальної юрисдикції.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до ст. 5 Закону України Про третейські суди юридичні та (або) фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

При дослідженні матеріалів справи колегія суддів прийшла до переконання, що між сторонами, тобто між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існувало спору, а сторони передали на вирішення третейського суду не спір, а питання юридичного оформлення права власності на нерухоме майно.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції фактично розглянув справу по суті спору дослідивши правові підстави для винесення рішення третейським судом є необґрунтованими, оскільки ухвала винесена судом першої інстанції з дотриманням вимог законодавства, а саме Гл. 1 Розділу VII ЦПК України, вчинено необхідні дії для з`ясування обставин справи та законного і обґрунтованого винесення рішення.

Доводи наведені в апеляційній скарзі щодо порушення судом процесуальних прав в частині повідомлення сторони про час судового засідання є безпідставними виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд даної справи призначався на 20 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року, 12 квітня 2017 року, при цьому двічі відкладався, вперше за клопотанням ОСОБА_1 , вдруге для виклику учасників судового процесу, в тому числі і ОСОБА_1 .

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судову повістку на засіданні, що мало відбутися 12 квітня 2017 року ОСОБА_1 отримала власноручно 07 квітня 2017 року тобто більше ніж за три дні до розгляду справи.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 389-4 ЦПК України справа про оскарження рішення третейського суду розглядається суддею одноособово протягом одного місяця з дня надходження до суду заяви про скасування рішення третейського суду. Про час і місце розгляду справи повідомляються особи, які беруть участь у справі. Неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відносно неї порушено принцип змагальності є безпідставним оскільки, як вже зазначалося, вона неодноразово повідомлялася про розгляд даної справи судом, мала право, яким не скористалася, подати заперечення, ознайомитися з матеріалами справи та іншими способами передбаченими законодавством реалізувати свої права, як учасника процесу.

Крім того, ОСОБА_1 не була позбавлена можливості додати до апеляційної скарги докази, які не були подані в суд першої інстанції з поважних причин.

За вказаних обставин, колегія судів приходить до переконання, що ухвала суду постановлена з дотриманням вимог закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
УхвалуОктябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль
Судді: О.О. Панченко

О.В. Прядкіна