Номер провадження: 22-ц/785/7288/17
Номер справи місцевого суду: 495/4531/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевко П.М.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко Анни Володимирівни та Приватного підприємство «Поділля» на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2017 року про часткове задоволення скарги на дії державного виконавця в цивільній справі за скаргою ОСОБА_3, заінтересовані особи - старший Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко Анна Володимирівна, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП «Поділля» на дії щодо опису та арешту корпоративних прав, акт від 19.05.2016 року, на постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні,

ВСТАНОВИЛА:

10 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. (т. 1, а.с. 1-5)

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року скаргу Мисюри Г.І. було задоволено частково (т. 1, а.с. 93-97), яка ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року була скасована та справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 185-187).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року до справи були залучені заінтересовані особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 196), а ухвалою від 13 березня 2017 року - Приватне підприємство «Поділля» (т. 1, а.с. 211-212).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2017 року скаргу Мисюри Г.І. було задоволено частково. Зокрема, суд вирішив визнати дії старшого державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. з приводу звернення стягнення за зобов'язаннями Мисюри Г.І. на корпоративні права у розмірі 67 % у Приватному Підприємстві «ПОДІЛЛЯ» протиправними; скасувати акт опису й арешту майна від 19.05.2016 року, складений старшим державним виконавцем ВПВР Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В.; скасувати постанову старшого державного виконавця ДВС ГТУЮ в Одеській області від 08.06.2016 року ВП № 48604267 про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. В задоволені іншої частини скарги суд вирішив відмовити (т. 1, а.с. 262-266).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою 31 липня 2017 року представник ВПВР Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. направила до суду апеляційну скаргу. Зокрема, апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та вказує, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції були порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права. Тому апелянт просить скасувати ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2017 року та ухвалити нову, якою в задоволенні скарги Мисюри Г.І. відмовити в повному обсязі (т. 1, а.с. 268-270).

31 серпня 2017 року ухвалою судді апеляційного суду Одеської області Дрішлюка А.І. було відкрито провадження по справі за апеляційною скаргою представника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В.

Не погоджуючись з ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2017 року про часткове задоволення скарги на дії державного виконавця 04 серпня 2017 року Приватне підприємство «Поділля» направили до суду апеляційну скаргу. Зокрема, апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи. Так апелянт посилається на те, що проаналізувавши положення законодавства можна дійти висновку про те, що корпоративні права це майнові права, а звернення стягнення на корпоративні права чинним законодавством не заборонено. Тому апелянт просить скасувати ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2017 року та ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні скарги Мисюри Г.І. відмовити в повному обсязі (т. 2, а.с. 5-10).

Ухвалою судді апеляційного суду Одеської області Дрішлюка А.І. від 02 жовтня 2017 року за апеляційною скаргою ПП «Поділля» було відкрито провадження та ухвалено розглядати апеляційну скаргу ПП «Поділля» спільно з апеляційною скаргою представника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В.

В судовому засіданні представник апелянта скаргу підтримав. Представник скаржника проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники в судове засідання не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення учасників провадження, які з'явились, оглянувши матеріали виконавчого провадження в частині, пов'язаними з доводами та посиланнями сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідним зазначити наступне.

Приймаючи рішення по скарзі та частково задовольняючи її суд першої інстанції виходив з того, що корпоративні права за своє природою мають немайновий характер, проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна виходячи з наступного. Висновок суду обґрунтовано тлумаченням ст. 100 ЦК України, якому надана перевага перед ст. 167 ГК України. Між тим, таке тлумачення та застосування є помилковим. Стаття 100 ЦК України визначає право участі в товаристві, яке дійсно є немайновим правом. Між тим, корпоративне право, визначення якого надано спеціальним законом, за своїми ознаками є більш широким поняттям, оскільки включає не тільки право на участь в управлінні господарською організацією, але й на отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Аналогічним чином законодавець в п. 1.8 ст. 1 закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначив, що корпоративні права - це право власності на статутний фонд (капітал) юридичної особи або його частку (пай), включаючи права на управління, отримання відповідної частки прибутку такої юридичної особи, а також активів у разі її ліквідації відповідно до чинного законодавства, незалежно від того, чи створена така юридична особа у формі господарського товариства, підприємства, заснованого на власності однієї юридичної особи або фізичної особи, або в інших організаційно-правових формах. Таким чином корпоративне право має не тільки немайновий характер, але має майнову складову, тобто має змішану природу.

На користь наведеного свідчить і позиція законодавця, яка в процесі еволюції законодавства, в тому числі щодо виконавчого провадження, до заходів примусового впливу було включено стягнення на корпоративні та інші права (наприклад, щодо об'єктів інтелектуальної власності, які також мають майновий характер - ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»). Якщо б вони мали немайновий характер, то вони не мали вартості та не могли бути реалізовані. В цивільно-правовий доктрині природа корпоративного права також визнається такою, що має майновий характер (змішаний). На користь позиції щодо змішаного характеру корпоративних відносин слід навести положення доктрини, в якій, зокрема, член кореспондент АПрН України, д.ю.н., професор ОСОБА_7 прямо вказував, що корпоративні права є приватними правами, які мають чітко виражений матеріальний зміст майнового і немайнового характеру і випливають із відносин по створенню, функціонуванню та припиненню підприємницьких товариств. На проблематику корпоративних прав також зверталась увага членом кореспондентом АПрН України, д.ю.н., професором ОСОБА_8, проте її позиція не протирічить загальному висновку колегії суддів щодо природи корпоративних прав, в тому числі як майнових прав. Крім того, слід приймати до уваги, висловлену позицію д.ю.н. ОСОБА_9, що корпоративне право - це сукупність усіх прав та обов'язків, які має особа щодо конкретної юридичної особи. Конкретний зміст корпоративного права, співвідношення в ньому майнових і організаційних елементів визначається організаційно-правовою формою юридичної особи. Оскільки ПП «Поділля» створено з метою отримання прибутку, що підтверджується його статутом, то в зміст корпоративних прав на нього буде входити і право на отримання прибутку.

Таким чином висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправними дій державного виконавця під час складання акту опису та арешту корпоративних прав Мисюри Г.І. в ПП «ПОДІЛЛЯ» в розмірі 67%, виключно в зв'язку з немайновим характером корпоративних прав, у зв'язку з чим відповідний акт від 19.05.2016 року судом першої інстанції було скасовано, є помилковим.

При цьому посилання скаржника на відсутність в Законі України «Про виконавче провадження» можливості звернення стягнення на корпоративні права на момент вчинення оскаржуваних дій, колегія суддів оцінює наступним чином.

Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс. Згідно із запропонованим Європейським судом з прав людини підходу до обов'язковості виконання рішення суду слід зауважити, що розглядаючи скаргу слід враховувати не тільки гарантовані законом права скаржника - боржника по справі, але й інтереси кредитора, які також захищаються національним законом, та які є рівними учасниками відносин щодо виконання судового рішення. Як зазначив Європейський суд в рішенні по справі "ОСОБА_10 проти України» (Заява N 40450/04) від 15 жовтня 2009 року (остаточне 15/01/2010) право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, згадане вище рішення у справі ОСОБА_9, п. 53). Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції) (див. рішення у справі "Бурдов проти Росії"), N 59498/00, ECHR 2002-III).

Відповідно оцінюючи сутність конфлікту між сторонами та оцінюючи чи дотримано баланс інтересів учасників виконавчого провадження слід виходити з наступного.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2015 року по справі № 495/8344/14-ц було стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 853 730,62 грн. та судовий збір у розмірі 3 654 грн (т. 1, а.с. 41-42). На примусове виконання вище вказаного рішення суду Білгород-Дністровським міськрайонним судом було видано виконавчі листи від 02.04.2015 року, на підставі яких державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 09.04.2015 року було відкрито виконавче провадження за № 47177991, 47177672.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2015 року по справі № 495/8027/14-ц було стягнуто солідарно із Мисюри Г.І., ПП «ПОДІЛЛЯ» на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 2 420 461,40 грн. та судовий збір у розмірі 1 827 грн. На примусове виконання вище вказаного рішення суду Білгород-Дністровським міськрайонним судом було оформлено та видано виконавчі листи від 28.08.2015 року, на підставі яких державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 03.09.2015 року було відкрито виконавче провадження за № 48604267, 48603849 (т. 1, а.с. 111, т. 2, а.с. 141).

10 липня 2015 року вище вказані виконавчі провадження було об'єднано у єдине зведене виконавче провадження та надано єдиний номер 48094056.

22.03.2016 року зведене виконавче провадження було передане для подальшого проведення виконавчих дій до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області. Постановою від 01.04.2016 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Мельниченко Анною Володимирівною було прийнято вище вказані виконавчі провадження до виконання (т. 2, а.с. 143-148).

З метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем Мельниченко А.В. направлено запити до реєструючих органів.

Згідно відповіді національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 20.04.2016 року боржник, серед власників, які володіють значними пакетами акцій (10% і більше статутного капіталу) емітентів, відсутній (т. 1, а.с. 75).

Згідно відповіді Державної інспекції сільського господарства в Одеській області від 20.04.2016 року за боржником (скаржник), сільськогосподарська техніка не зареєстрована (т. 1, а.с. 76).

Згідно відповіді з Регіонального сервісного центру в Одеській області від 13.04.2016 року за боржником (скаржник), транспортні засоби не зареєстровано (т. 1, а.с. 74).

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем Мельниченко А.В. було виявлено наявні за боржником корпоративні права в Приватному підприємстві «ПОДІЛЛЯ» в розмірі 67 %, в якому він є засновником та кінцевим бенефіціарним власником.

В порядку статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» 19.05.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. був складений акт опису та арешту виявленого майна - корпоративних прав ОСОБА_3 в ПП «ПОДІЛЛЯ» в розмірі 67 % (т. 1, а.с. 82-87, т. 2, а.с. 149-157).

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Колегія суддів зауважує, що в контексті висновку колегії суддів щодо природи корпоративного права, визнання корпоративного права як такого, що містить немайнові та майнові права, надає можливість навіть за старою редакцією закону звертати стягнення на корпоративні права як на майнові права. При цьому наступний розвиток законодавства, який слід визнати прогресивним та таким, що був спрямований на усунення прогалин в законодавчому регулюванні, підтверджує висновки колегії суддів. Редакція закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, який набрав чинності з 05.10.2016 року, включає ст. 10, яка до заходів примусового виконання рішення віднесла і звернення стягнення на корпоративні права. Таким чином, український законодавець для усунення різнотлумачень підтвердив можливість звернення стягнення на корпоративні права в примусовому порядку. Колегія суддів зауважує, що відсутність чіткого механізму та/або його неузгодженість з іншими нормативними актами, прогалини та неузгодженість в законі відносно корпоративних прав не можуть бути перешкодою для виконання рішення суду. У разі відмови боржника - власника корпоративних прав від добровільного виконання рішення суду ДВС зобов'язана прийняти заходи для виконання рішення суду, в тому числі в порядку аналогії закону, при цьому дотримуючись гарантій встановлених національним законом для боржника, проте з врахуванням прав кредитора, в тому числі на примусове виконання рішення суду протягом встановленого законом строку, а також інших факторів, таких як поведінка боржника під час виконання рішення суду (в тому числі щодо добровільного погашення боргу, надання майна на реалізацію тощо) та засад розумності, справедливості та добросовісності.

На момент вчинення оспорюваних дій з моменту набрання рішеннями законної сили минуло більше року. Навіть за наявності спору щодо суми боргу між боржником та кредитором з моменту набрання законної сили рішенням суду вказаний спір вирішено, а правові наслідки його вирішення чітко визначені судом. З цього моменту боржник повинен приймати розумних заходів щодо добровільного виконання рішення суду. Відповідно, якщо такі лії не були вчинені боржником, кредитор має гарантоване державою право на примусове виконання рішення суду, яким він і скористався.

Відповідно доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє часткове підтвердження.

Оцінюючи обґрунтованість задоволення скарги в частині визнання противоправним дій виконавця колегія суддів вказує на невмотивованість рішення суду в цій частині, оскільки суд першої інстанції вказав на можливість скасування постанови від 08.06.2016 року про призначення експерта - суб'єкта оціночної діяльності та зобов'язання останнього надати висновок про вартість корпоративних прав. Жодного аргументу на користь такого висновку суду наведено не було. Таких чином, процесуальне рішення в цій частині також підлягає скасуванню на підставі ст. 312 ЦПК України. При цьому надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам колегія суддів виходить, крім наведених загальних висновків по суті оскарження, з наступного.

Скаржник звернувся до суду 10.06.2016 року (т.1, а.с. 1-2). Доводи скарги об'єднані в три групи. Основним доводом першої групи є принципова неможливість звернення стягнення на корпоративні права - колегія вище висловила своєю позицію з цього приводу). Основним доводом другої групи є порушення процедури: неприйняття всіх заходів щодо виявлення всього майна (при цьому сам боржник добровільно рішення суду не виконував, та доказів наявності майна держаному виконавцю, суду не надав, обравши позицію, що відповідний держаний орган зобов'язаний знайти це майно, що було зроблено). Щодо цього колегія суддів зауважує, що така позиція боржника ігнорує інтерес кредитора на примусове виконання рішення суду, який також, як і в цілому права боржника, гарантується державою. Загальним висновком з цього приводу є те, що жодна з сторін в цивільних правовідносинах не може мати більше прав та гарантій, аніж інша сторона, а в процедурі оцінки діяльності ДВС повинна враховуватись і поведінка боржника під час виконання рішення суду (в тому числі щодо добровільного погашення боргу, надання майна на реалізацію тощо). Основний довід третьої групи стосувався незаконності арешту майна та призначення оцінки, проте його аргументація зводилась виключено до необхідності зупинення виконавчого провадження (т.1, а.с.4). В процесі розгляду справи саме цей пункт фактично було уточнено заявою від 27.07.2016 року (т.1, а.с. 50-52), в якій сторона посилалась на порушення порядку призначення та проведення оцінки. При цьому на момент повторного розгляду справи в апеляційному суду Одеської області в жовтні 2017 року ані рецензування оцінки, ані експертиза для визначення вартості не була проведена стороною скаржника. Щодо посилань на неможливість проведення такої оцінки, то згідно зі ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваної дії, визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна. Як вбачається з матеріалів справи, суб'єкт господарювання ПП «Експертна оцінка майна» має сертифікат виданий 19.08.2015 року за № 650/15 Фондом Державного майна України, а тому мав право здійснювати таку оцінку, при цьому суб'єкт оціночної діяльності був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України державним виконавцем. Щодо підстав його призначення, то до матеріалів справи приєднано відповідну постанову державного виконавця від 08.06.2016 року (т. 2, а.с. 104, 128). Варто зазначити, що окремо укладений договір, як і ухвала суду, є підставою для проведення оцінки майна, передбаченої ст. 10 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». В той самий час ст. 20 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на момент вчинення оскаржуваних дій передбачала, що для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання. Експерт або спеціаліст зобов'язаний надати письмовий висновок, а суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання - письмовий звіт з питань, що містяться в постанові, протягом 15 робочих днів з дня ознайомлення з постановою виконавця. Цей строк може бути продовжений до 30 робочих днів за погодженням з виконавцем. Експерт несе кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків під час здійснення виконавчого провадження, надання завідомо неправдивого висновку під час здійснення виконавчого провадження, про що він має бути попереджений виконавцем. Збитки, завдані сторонам внаслідок видачі завідомо неправдивого висновку, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. За недостовірну чи необ'єктивну оцінку майна суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання несе відповідальність у порядку, встановленому законом, а оцінювач - кримінальну відповідальність, про що він має бути попереджений виконавцем. Таким чином, законодавець для сторін виконавчого провадження встановив спеціальну процедуру та надав гарантії прав сторін. Проте реалізація права на захист залежить виключно від волі сторони.

Знов таки, колегія суддів підкреслює, що позиція сторони скаржника була побудована виключно на процедурних порушеннях та не враховує напрацьованої практики щодо оцінки дій сторін виконавчого провадження в частині впливу формальних порушень на результати торгів, які можна було застосовувати по аналогії при оцінці формальних порушень (наприклад, постанова ВСУ від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2677цс16).

Щодо посилання скаржника на те, що суб'єктом оціночної діяльності не було використано баланс підприємства, то як вбачається зі звіту оцінки корпоративних прав експертом було використано фінансовий звіт підприємства. При цьому згідно зі ст.4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» сторона мала право на рецензування звіту про оцінку майна (акту оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна, та/або оскарження результатів торгів в такому контексті.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 312 ЦПК України скасовує ухвалу в частині задоволення скарги ОСОБА_3, в скасованій частині приймає нову, якою відмовляє в задоволенні поданої скарги. В іншій частині ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2017 року залишає без змін, оскільки вона в цій частині не оскаржувалась учасниками.

На підставі викладеного такеруючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко Анни Володимирівни та Приватного підприємство «Поділля» - задовольнити частково.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2017 року в частині задоволення скарги ОСОБА_3 - скасувати. В скасованій частині в задоволенні скарги ОСОБА_3, заінтересовані особи - старший Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко Анна Володимирівна, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП «Поділля» на дії щодо опису та арешту корпоративних прав, акт від 19.05.2016 року, на постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні - відмовити.

В іншій частині ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко

М.М. Драгомерецький

17.10.2017 року м. Одеса