Копія Справа № 326/522/17 р
Провадження № 2/326/245/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року м. Приморськ

Приморський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Каряки Д.О.,

при секретарі Кузякіної К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку заочного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про захист прав споживача та визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1006 від 13.09.2016, укладений між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ»; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на його користь кошти у розмірі 27 522,34 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.09.2016 між сторонами було підписано договір фінансового лізингу № 1006, та позивачем було здійснено перерахування коштів на рахунок відповідача в розмірі 28 000 грн. Представник компанії повідомив, що це часткова оплата ціни автомобіля за його поставку, що було вказано і на реквізитах для оплати та квитанції. Позивач після підписання договору ознайомився з умовами договору та виявив неправомірності положення договору. В зв`язку з цим позивач звернувся до відповідача з проханням повернути сплачені ним кошти та договір вважати розірваним, проте відповідач повернув позивачу лише 477,66 грн., решту відповідач повертати відмовився. Позивача було введено в оману щодо істотних умов договору. Відповідачем укладено договір без відповідного дозволу та без мети настання правових наслідків.

В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, проти винесення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.24).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомлено (а.с.36, 41).

Тому суд може розглянути справу без участі сторін, в заочному провадження, і на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювати фіксацію судового процесу звукозаписувальними технічними засобами.

Судом встановлено, що 13 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 1006, відповідно до умов якого предметом фінансового лізингу за вказаним договором є транспортний засіб - Daewoo Gentra, що вказано в додатку № 2 (а.с.9-17).

Умовами п. 1.2. договору фінансового лізингу передбачено, що вартість предмету лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному договорі та в додатку № 1 до нього.

13.09.2016 згідно квитанції № 0.0.616062402.1 на розрахунковий рахунок № 9 ТОВ «Авто Лайф» ОСОБА_2 сплатив 28 000 грн., призначення платежу: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 1006 від 13.09.2016.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізінгоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно вимог ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно вимог ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

З викладеного вбачається, що договір фінансового лізингу № 1006 від 13 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф»» підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, що здійснено при його укладенні не було.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбаченої законом. У разі, якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки нікчемного правочину.

Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спірний договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог ст. 799 ЦК України.

Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений також п. 3.12 Глави 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки спірний договір № 1006 від 13 вересня 2016 року на порушення вимог ст. 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, тому у відповідності вимог ст. 220 ЦК України він є нікчемним.

Крім того, судом також встановлено, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача.

Відповідно до вимог п. 8.2 договору фінансового лізингу сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 10187,27 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 272 000 грн. з ПДВ.

Згідно п. 9.1 договору, комісія за організацію угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацією та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір комісії визначено у Додатку № 1 до даного договору. Комісія за організацію угоди входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити з моменту отримання предмету лізингу.

Відповідно до п. 8.3 договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що комісія за організацію угоди не підлягає поверненню лізингоодержувачу ні в разі виконання договору ні у разі його розірвання, і не є частиною вартості предмета лізингу. Комісія за організацію угоди не є частиною авансового платежу чи лізингових платежів, та є окремим платежем. В договорі відсутні будь-які положення щодо відповідальності лізингодавця та продавця за невиконання умов договору в тому числі поставки самого предмету лізингу. Договором не встановлено права на одержання компенсації від лізингодавця в разі розірвання або невиконання ним договору. Товар, за який вже фактично позивач частково сплатив кошти 28 000 грн., не був пред`явлений для огляду ні в день підписання документів та сплати коштів ні згодом. Договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що також є ознакою несправедливої угоди.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Дослідивши умови договору, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016, аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту спірного договору фінансового лізингу № 1006 вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, специфікацій та умов, графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками № 1, 3 до договору, на які робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак такі додатки до договору позивачем та відповідачем не підписувались і не складались.

Оскільки суд дійшов висновку, що умови договору фінансового лізингу № 1006 від 13 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», є несправедливими, а договір недійсним, тому з лізингодавця на користь лізингоодержувача ОСОБА_2 необхідно стягнути грошові кошти в розмірі 27 522,34 грн., які були сплачені ним.

Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позивача про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 2, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 11, 16, 203, 207, 215, 216, 627, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про захист прав споживача та визнання договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 1006 від 13 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_2 27 522 (двадцять сім тисяч п`ятсот двадцять дві) грн. 34 коп. та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1280 грн.

Оскаржити рішення позивач може до апеляційного суду Запорізької області, через Приморський районний суд на протязі 10 діб.

Заяву про перегляд заочного рішення можна подати до Приморського районного суду протягом 10 діб, з дня отримання його копії.

Суддя Д.О. Каряка

Копія вірна: суддя Д.О. Каряка

16.06.17