Справа № 308/7103/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

-головуючого - судді Шепетко І.О.,

-за участі секретаря судових засідань - Терпай С.В.,

-позивача - ОСОБА_2,

-представника позивача - ОСОБА_3,

-відповідачів - ОСОБА_4 (ОСОБА_4), ОСОБА_6,

-представника відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8, треті особи Ужгородський міський відділ державної міграційної служби, ОСОБА_10, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні будинком, шляхом вселення до будинку та передати ключі від нього. Свої вимоги мотивував тим, що 05.10.2006 року одружився з ОСОБА_4 і його разом з дружиною як членів родини власника будинку було зареєстровано 30.11.2006 за адресою: АДРЕСА_1, в житловому будинку, що належить на праві власності дідусеві дружини ОСОБА_9 Починаючи з листопада 2006 року і до останнього часу позивач проживав за адресою реєстрації, приймав активну участь в утриманні житлового будинку. Оскільки часто виїжджав на заробітки, практично всі зароблені кошти було вкладено в капітальний ремонт будинку, в якому проживав. На даний час у них з дружиною почалися сварки, і дружина разом із батьком силоміць вигнала позивача ОСОБА_2 з будинку, не дають можливості жити в ньому, забрати речі та документи, у зв'язку з чим вимушений винаймати житло, що суттєво впливає на життєвий рівень, оскільки заробітки є невеликими. Вважає, що має право на рівне з відповідачами право користуватися житловим будинком, а оскільки останні добровільно не пускають до будинку, вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_9 позов не визнав, пред'явив зустрічний позов, в якому просив позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та зняти з реєстрації місця проживання. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником будинку. ОСОБА_2 був зареєстрований в даному будинку як чоловік онуки ОСОБА_4 З травня 2016 року ОСОБА_2 фактично проживає однією сім'єю з іншою жінкою. Протягом тривалого часу ОСОБА_2 влаштовував сімейні сварки, через що ОСОБА_4 неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Оскільки ОСОБА_2 не є членом його сім'ї, тривалий час не проживає за місцем реєстрації, просив останнього визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали позовні вимоги з наведених підстав. Зазначили, що ОСОБА_2 був зареєстрований в даному будинку за згодою власника, як член сім'ї. Щодо розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_4, то припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Зустрічний позов не визнали, з тих підстав, що ОСОБА_2 був відсутній тривалий час за місцем реєстрації, у зв'язку з проходженням служби в Збройних силах України в період з 19.02.2015 по 06.04.2016, що є поважною причиною відсутності за місцем реєстрації. Зазначили, що після звільнення, ОСОБА_2 відразу повернувся до дому, але відповідачі стали чинити йому перешкоди у користуванні житлом. Крім того пояснив, що до укладення шлюбу був зареєстрований та проживав в будинку своєї матері в АДРЕСА_2.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_11, ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали. Зазначили, що дійсно ОСОБА_2 був зареєстрований як чоловік ОСОБА_4 в зазначеному будинку. Наразі, шлюб між ними розірваний. Після повернення із зони АТО ОСОБА_2 проживав з іншою жінкою. Потім став приходити до будинку, вчиняти сварки, погрожувати фізичною розправою, через що неодноразово зверталися до правоохоронних органів. Крім того зазначили, що кожний прихід ОСОБА_2 до будинку наносить психологічну травму дитині, оскільки ОСОБА_2 часто приходить в нетверезому стані та вчиняє сварки.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З свідоцтва про право власності на домоволодіння №1369 від 23.06.1981, виданого на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради народних депутатів №446 від 06.09.1978 р., договору дарування від 18.06.1976 р., довідки Ужгородського міжміського бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_9 належить на праві особистої власності будинок за адресою: АДРЕСА_1.

З будинкової книги вбачається, що з 30.11.2006 р. в будинку АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2, попередня реєстрація в с. Задільське Воловецького району Закарпатської області.

З копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_1, копії рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.10.2016 року вбачається, що з 05.10.2006 року по 12.10.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст.41 Конституції України та с т.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зі змісту ст.383 ЦК України випливає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, власником будинку є ОСОБА_9, який доводиться дідом ОСОБА_4 - колишньої дружини ОСОБА_2 Позивачем ОСОБА_2 ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні не зазначалося щодо ведення спільного господарства з ОСОБА_9, зазначене так само не знайшло свого підтвердження і в ході дослідження доказів. А тому підстав для визнання ОСОБА_2 особою яка веде з наймачем (власником) спільне господарство не має. Таким чином, позивач ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника (наймача) в розумінні ЖК України.

З копії військового квитка ОСОБА_2 вбачається, що останній перебував на військовій службі в період з 19.02.2015 по 04.04.2016.

Як вбачається з копії паспортів: ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, є особами похилого віку.

Як вбачається з висновків від 05.07.2016 р. та 06.09.2016 р. Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області за зверненням ОСОБА_5, ОСОБА_2 періодично вчиняє сварки, приходить додому в п'яному вигляді і по телефону погрожує фізичною розправою, самовільно забирає з дому побутові речі.

При прийнятті рішення судом враховується, що між сторонами - склались неприязні стосунки, що підтверджується висновками Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, власник житла та його дружина є людьми похилого віку, є соціально малозахищеними, а тому потребують особливої уваги з боку держави та її органов. Також судом враховується те, що до одруження ОСОБА_2 проживав разом з матір'ю у Воловецькому районі та як член сім'ї має право в подальшому користуватися попереднім житлом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 не наведені підстави для вселення в спірний будинок, що він не є членом сім'ї власника, зазначені вимоги не підлягають до задоволення.

Разом з тим, на підставі наведеного, вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає до задоволення, оскільки відсутні правові підстави для такого користування, а сама по собі державна реєстрація є похідним від права користування.

Що ж стосується частини позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації в зазначеному будинку, то суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов'язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 64, 71, 72, 150 ЖК УРСР, ст. ст. 316, 319, 321, 383 ЦК України, ст. ст. 11, 57, 60, 88, 212, 214, 215, 294, 296, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користування житлом - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8, треті особи Ужгородський міський відділ державної міграційної служби, ОСОБА_10, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1

В іншій частині зустрічного позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, - судовий збір у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги, передбачених ст. 294 ЦПК.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду І.О. Шепетко