Справа № 368/783/16-ц Головуючий у І інстанції Шевченко І. І.
Провадження № 22-ц/780/2349/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 16.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

16 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Голуб С.А.

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.

за участі секретаря: Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 24 лютого 2017 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем вони купили автомобіль марки Hyundai Accent 2010 року випуску. Оскільки автомобіль знаходиться у володінні та користуванні відповідача просила визнати за ним право власності на вказаний автомобіль, стягнувши з нього на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 82 943 грн.

Оскільки позивач автомобіль продав, уточнивши позовні вимоги просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь половину вартості автомобіля визначену експертом у розмірі 68 777 грн.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, неодноразово уточнював позовні вимоги, відповідно до остаточних позовних вимог ( а.с.162-163) просив визнати спільною сумісною власністю сторін автомобіль марки Hyundai Accent 2010 року випуску, збільшити частку ОСОБА_3 на 40455 грн., стягнути з нього на користь ОСОБА_2 48550,34 грн. в рахунок її права власності на частину автомобіля. Також просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гр.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 24 лютого 2017 року позовні вимоги обох сторін задоволені частково.

Збільшено частку ОСОБА_3 на 40 455,17 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_2, грошову компенсацію в сумі 48 550 грн. 34 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2 судові витрати за проведення судової авто товарознавчої експертизи та за проведення оплату судового збору в сумі 2 248 12 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2на користь ОСОБА_3 витрати пов'язанні із наданням правової допомоги та витрати повязані зі сплатою судового збору в сумі 2746 грн. 00 коп.

ОСОБА_2 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що у суду не було правових підстав відступати від рівності часток при поділі майна подружжя. Рішення суду в цій частині не законне. Суд безпідставно не звернув уваги на доводи позивача про те, що належних доказів отримання ОСОБА_3 грошової позики для придбання автомобіля матеріали справи не містять. Свідок ОСОБА_4 суду пояснив,що гроші надавались сім»ї на придбання автомобіля . При таких умовах якщо б гроші і надавались, то вони були спрямовані на придбання спільної сумісної власності і підстав змінювати частки подружжя не було.

Також факт зняття матірю відповідача ОСОБА_5 за декілька днів до придбання автомобіля 3756,04 доларів США не може бути належним доказом того, що саме ця сума була передана ОСОБА_3 і він її усю використав. Позивач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 29 вересня 2009 року .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

10 вересня 2016 року позивач зареєструвала інший шлюб і змінила прізвище на ОСОБА_2.

За договором купівлі-продажу № 300 від 07 червня 2010 року, який був укладений між ТОВ «Едем - Авто» та ОСОБА_3, останній купив автомобіль марки «Hyudai Accent», 2010 року випуску за 101 200 грн. 00 коп. та який було зареєстровано у підрозділі МВС 03 вересня 2010 р.

Тобто спірний автомобіль був придбаний в період перебування сторін у шлюбі.

Вирішуючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції керувався правовими позиціями Верховного Суду України в яких було зазначено таке.

Статтями 57, 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Положення статті 60 СК України вважаються застосованими правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний порядок вирішення питання про поділ спільного майна подружжя відповідає правовим позиціям Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-78цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, 1 липня 2015 року № 6-612цс15, 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, 7 вересня 2016 року та від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосовній практиці всіх судів.

Керуючись наведеними правовими висновками Верховного Суду України, суд першої інстанції при дослідженні питання про джерело коштів, за які був набутий спірний автомобіль встановив такі обставини.

ОСОБА_3 працював лікарем хірургом у Кагарлицькій ЦРЛ та отримував заробітну плату, про що ним було надано довідки про заробітну плату. Щодо того, що ОСОБА_2 працювала, то таких даних судом не було встановлено, оскільки будь яких відомостей з цього приводу сторонами не надано .

ОСОБА_3 стверджував, що при придбанні автомобіля частинукоштів надавала його матір ОСОБА_5.

З матеріалів справи суд встановив, що незадовго до купівлі машини, а саме: 04 червня 2010 року мати відповідача, ОСОБА_5, зняла зі свого депозитного рахунку у ПриватБанку 3 756,04 доларів США, що на той час становило 29 767 грн. 74 коп. (а.с. 156), а співмешканець ОСОБА_5 ОСОБА_4 зняв зі свого депозитного рахунку у ПриватБанку - 2 010,00 дол. США (а.с. 155).

В судових засіданнях свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтвердили, що на купівлю спірного автомобіля ними надались кошти ОСОБА_3, оскільки потрібної суми у сторін не було.

Викладене свідчить про те, що джерелом набуття спірного автомобіля були не тільки спільні кошти сторін, а й кошти, надані відповідачу позивачу по зустрічному позову його матірю ОСОБА_5

Причому коштів матері ОСОБА_3 було 3 756,04 доларів США, що на той час становило 29 767 грн. грн. 74 коп., що становило 29,41 % від суми, за яку було придбано автомобіль.

Тобто, судом першої інстанції встановлено, що купівля спірного автомобіля відбувалася за кошти сторін та кошти ОСОБА_5В .

Тому, враховуючи зазначені вище обставини, а саме: надання коштів іншою особою матірю відповідача для придбання автомобіля сторонами, суд вважав щодо правовідносин, які виникли між сторонами, не можливо застосувати норми статей 57, 60, 65, 71 СК України щодо поділу автомобіля, тому позовні вимоги сторін в цій частині вимог не підлягають до задоволення.

Однак судова колегія не може погодитись із такими висновками суду.

По-перше, при ухвалені рішення суд не врахував тієї обставини, що спільність майна набутого у шлюбі презюмується. Тобто інші обставини, а саме набуття майна за особисті кошти одного із подружжя мають бути доведені в судовому засіданні. Крім того, закон прямо вказує про те, що відсутність заробітку у одного із подружжя з поважних причин не впливає на його частку у спільному майні подружжя.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо збільшення частки у спільному майні подружжя, ОСОБА_3 не посилався на те, що майно є його особистою власністю внаслідок того, що ОСОБА_2 о.В. не працювала без поважних причин, отже не мала доходу і не витрачала його на набуття майна . Тому обставини наявності заробітку у ОСОБА_2 не входили до предмета доказуванню і не підлягали встановленню судом.

ОСОБА_3 заявляючи свій зустрічний позов, виходив з того, що на придбання автомобіля були витрачені не лише спільні кошти подружжя, а і кошти матері відповідача ОСОБА_5 Однак таке обґрунтування позову не давало суду підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя.

Відступлення від рівності часток подружжя при поділі спільного майна допускається у чітко визначених законом випадках.

Так ч.2 та ч.3 ст. 70 СК України передбачає, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Такими обставинами позивач позов не обґрунтовував, суд їх не встановлював. Отже у суду не було підстав збільшувати частку відповідача у спільному майні подружжя. Суд міг лише визначити, що частина майна набута за особисті кошти одного із подружжя, визначити цю частину і врахувати її при поділі спільного майна подружжя..

По-друге, задовольняючи позов ОСОБА_3 суд виходив з того, що на автомобіль були витрачені кошти, які надала відповідачу ОСОБА_5 Однак при цьому рішення суду не містить в собі визначення правового статусу цих коштів. Стверджуючи про те, що на придбання автомобіля були витрачені не лише спільні кошти подружжя, суд мав встановити чиї кошти були витрачені, а саме чи особисті кошти одного із подружжя, чи кошти сторонньої особи із зазначенням правових наслідків купівлі майна за чужі кошти.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Таким чином, право власності на кошти, які передала ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_3 могло у нього виникнути лише на підставі правочину, а саме договору дарування. Також ці кошти могли бути позичені відповідачу з наступним поверненням. Однак правові наслідки таких правочинів є різними. При даруванні цих коштів вони стали би особистою власністю ОСОБА_3 При наданні у позику також необхідно було встановлювати чи це була позика сім»ї, чи одного із подружжя і за наслідками встановлених обставин суд міг вирішити заявлений позов.

Однак суд першої інстанції цих обставин не встановлював, а тому прийшов до неправильних висновків про те, що при поділі майна подружжя частка відповідача має бути збільшена за рахунок коштів, отриманих від ОСОБА_5

Судова колегія також позбавлена можливості встановлювати ці обставин, оскільки відповідач у своєму позові на них не посилався, представник відповідача у судовому засіданні не зміг сформулювати на підставі якої угоди вказані кошти були передані відповідачу, отже не можна визначити які правовідносини виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо передачі останньої коштів і які наслідки цих правовідносин для спору, який вирішується в даному провадженні.

Також судова колегія погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що достатніх доказів того, що вказані у рішенні суду кошти передавались ОСОБА_5 ОСОБА_3 і були ним витрачені на придбання автомобіля матеріали справи не містять, а тому рішення суду в цій частині ґрунтується на припущеннях. Показання свідків з цих обставин не можуть бути визнані належними і допустимими доказами, оскільки передача коштів у розмірі 3756 доларів США, що в еквіваленті дорівнювало 29767 грн. може бути підтверджена лише письмовими доказами.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що підстав для стягнення з відповідача на користь позивача частки від вартості автомобіля, яка є меншою ніж половина, у суду не було. Частки сторін мали бути рівними.

Хоча позивач просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, із апеляційної скарги вбачається, що вона погоджувалась із рішенням суду в частині визначення вартості майна, яке підлягало поділу, та в частині стягнення з відповідача компенсації вартості майна. яке було ним продано без її згоди. Тому судова колегія висновки суду в цій частині не перевіряла.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення., яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольняються у повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_3 задовольняються частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 24 лютого 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 68777 грн. компенсації за проданий останнім автомобіль марки Hyundai accent 2010 року випуску, державний реєстраційний номер АІ 4804СІ.

В задоволенні іншої частини вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді