У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Перша Івано-Франківська державна нотаріально контора, про визнання заповіту недійсним, зобов'язання звільнити житлове приміщення, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_6, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його баба - ОСОБА_7, яка 14 грудня 2010 року склала заповіт на користь ОСОБА_5 Проте він ніколи не чув про заповіт, вважав, що померла була ізольована від рідних, можливо був моральний тиск на літню людину у віці 73 років та фізичний вплив шляхом залишення безпорадною та самотньою. Зазначав, що під час посвідчення заповіту ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки хворіла.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати заповіт від 14 грудня 2010 року недійсним та зобов'язати ОСОБА_5 звільнити квартиру АДРЕСА_1.

У липні 2012 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що вона була знайома з померлою ОСОБА_7ще з 2000 року, а 14грудня 2010 року ОСОБА_7склала заповіт, за яким заповілаїй квартиру АДРЕСА_1. З 2000 року до 2004 року онук ОСОБА_7 - ОСОБА_4, відвідував бабу тільки у дні, коли вона отримувала пенсію, а з 2004 року виїхав за кордон, де постійно і проживав. У листопаді 2010 року у ОСОБА_7 стався інсульт, після чого вона потребувала догляду та допомоги, у зв'язку з безпорадним станом, а відповідач ухилявся від надання спадкодавцеві допомоги.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд усунути ОСОБА_4 від права на спадкування після померлої ОСОБА_7

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2012 року справи за позовами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні його позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_5 судові рішення не оскаржила.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення в оскаржуваній частині ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, врахувавши висновки судової почеркознавчої експертизи від 20 червня 2013 року № 09/03-164 та судово-психіатричного експерта від 8 лютого 2016 року № 69 дійшли до правильного висновку про те, що волевиявлення заповідача - ОСОБА_7, було вільним і відповідало її волі, тому підстав для визнання заповіту недійсним не встановлено.

При цьому ОСОБА_4 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень в оскаржуваній частині не впливають, а фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
В.І. Журавель С.Ф. Хопта