Ухвала

іменем україни

29 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, ОСОБА_5, про визнання незаконним рішення виконавчого комітету та скасування свідоцтв про право власності на житло, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року та за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що разом зі своєю матір'ю ОСОБА_8 проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1

07 березня 2002 року зазначена квартира була приватизована матір'ю без його згоди та цього ж дня продана ОСОБА_9, який 07 червня 2002 року уклав з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу цього житла. Останній 11 червня 2002 року подарував Ѕ частини даної квартири своїй дружині ОСОБА_7

12 березня 2004 року ОСОБА_7 уклала із ОСОБА_6 договір дарування Ѕчастини зазначеної квартири, однак рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року приватизацію зазначеної квартири визнано недійсною та скасовано свідоцтво про право власності.

На виконання рішення суду розпорядження про приватизацію житла було скасоване, що підтверджується письмовим повідомленням Виконавчого комітету Житомирської міської ради.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року, залишеним без змін апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2007 року, визнано недійсними вказані угоди щодо відчуження квартири та виселено ОСОБА_7 і ОСОБА_6 зі спірного жила.

Позивач зазначав, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2007 року поновлено його реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1

02 серпня 2007 року державним виконавцем складений акт про виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира щодо виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_6, однак останні самовільно заволоділи цим житлом та, погрожуючи фізичною розправою й нагадуючи про смерть його матері, яка була отруєна невідомою речовиною у серпні 2003 року, не впускають його до квартири.

Таким чином, будучи єдиним законним квартиронаймачем, він позбавлений можливості проживати у цій квартирі та приватизувати житло відповідно до вимог законодавства.

Крім того, ОСОБА_4 зазначав, що 05 березня 2012 року отримав копію заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2011 року, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 і ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою. Цим же рішенням зобов'язано відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Корольовського ВМ Житомирського міського відділу ВС УМВС України в Житомирській області зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

Зі змісту зазначеного рішення суду йому стало відомо про те, що рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року № 345 право власності на спірну квартиру оформлене на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_6 13 травня 2011 року вони отримали свідоцтва про право власності на зазначене житло, відповідно до яких кожній з них належало по Ѕ частці.

28 липня 2011 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали із ОСОБА_5 договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25 грудня 2012 року заочне рішення від 12 серпня 2011 року скасоване.

Проте, за умови визнання в судовому порядку приватизації квартири незаконною та скасування свідоцтва про право власності, а також визнання недійсними угод щодо відчуження спірного житла, Виконавчий комітет Житомирської міської ради всупереч вимогам законодавства прийняв рішення про оформлення права власності на це житлове приміщення за ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та видав на ім'я останніх свідоцтва про право власності.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_4 просив визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року та скасувати свідоцтва про право власності від 13 травня 2011 року, видані ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Під час судового розгляду до участі у справі в якості третіх осіб залучено КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради та ОСОБА_5

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року № 345.

Скасовано свідоцтво на право власності серії НОМЕР_1 від 13 травня 2011 року на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, видане на імя ОСОБА_7

Скасовано свідоцтво на право власності серії НОМЕР_2 від 13 травня 2011 року на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, видане на ім'я ОСОБА_6

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у касаційній скарзі просять рішення апеляційного суду змінити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Установлено, що позивач, будучи членом сім'ї наймача ОСОБА_8, з 11 листопада 1995 року проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1

12 грудня 2000 року Житомирської області був засуджений до трьох років позбавлення волі та 08 серпня 2001 року знятий з реєстрації за вказаною адресою.

Під час відбування позивачем покарання його мати ОСОБА_8 приватизувала дану квартиру та 07 березня 2002 року отримала свідоцтво про право власності на житло. Цього ж дня вона, діючи від свого імені та за дорученням від імені позивача, продала спірну квартиру ОСОБА_9, який 07 червня 2002 року уклав з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу цього житла. Останній, в свою чергу, 11 червня 2002 року подарував Ѕ частини даної квартири своїй дружині ОСОБА_7

11 червня 2002 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на Ѕ частину цієї квартири на підставі ст. 22 КпШС України.

12 березня 2004 року ОСОБА_7 подарувала Ѕ частину квартири ОСОБА_6

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року визнано приватизацію вказаної квартири такою, що відбулась з порушенням вимог законодавства, та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 07 березня 2002 року відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради на ім'я ОСОБА_11 та ОСОБА_4

При цьому судом установлено, що на час написання заяви про надання згоди на приватизацію квартири, яка засвідчена печаткою Ізяславської виправної колонії № 31, позивачеві побачення не надавалось та кореспонденція від нього не відправлялась. Крім того, відповідно до висновку техніко-криміналістичної експертизи, печатка та штамп, якими засвідчене доручення щодо розпорядження Ѕ частиною квартири, є підробленими.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_6, Житомирської міської ради про визнання правочинів недійсними та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення коштів, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2007 року, визнано недійсними угоди щодо відчуження даної квартири, а саме: договір купівлі-продажу, укладений 07 березня 2002 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9; договір купівлі-продажу, укладений 07 червня 2002 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10; договір дарування Ѕ частини спірного житла, укладений 11 червня 2002 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_14; договір дарування Ѕ частини цієї квартири, укладений 12 березня 2004 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_6; ОСОБА_14, ОСОБА_6 та ОСОБА_13 виселено з даного житлового приміщення.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2007 року визнано протиправною виписку ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_3 здійснену 08 серпня 2001 року та зобов'язано відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Корольовського ВМ Житомирського міського відділу ВС УМВС України в Житомирській області поновити реєстрацію позивача у даній квартирі.

При цьому, суд виходив із того, що відповідно до положень п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР за позивачем зберігалось право користування квартирою протягом усього часу відбування ним покарання.

Матеріали справи також свідчать про те, що ОСОБА_4 був позбавлений можливості проживати у спірній квартирі, оскільки остання була зайнята сім'єю ОСОБА_7 Указана обставина підтверджується змістом рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2009 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 05 грудня 2007 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року № 345 оформлено право власності на спірну квартиру за ОСОБА_7 і ОСОБА_6 - по Ѕ частці за кожною. На підставі даного рішення 13 травня 2011 року на ім'я останніх видані свідоцтва про право власності.

Оформивши таким чином право власності на дане житлове приміщення, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цим житлом та зобов'язати відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2011 року позов задоволено. Знято ОСОБА_4 з реєстрації за даною адресою.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25 грудня 2012 року заочне рішення скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

28 липня 2011 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 продали спірну квартиру ОСОБА_5, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я.

За правилами ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, реєстрація позивача у спірній квартирі була відновлена в судовому порядку з 11 листопада 1995 року. Постанова Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2007 року є чинною.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року визнано незаконною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області щодо відмови у поновленні реєстрації ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4. Зобов'язано Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області скасувати зняття з реєстрації місця проживання позивача та поновити реєстрацію його постійного проживання за даною адресою.

Указані обставини свідчать про те, що на момент прийняття виконавчим комітетом рішення про оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та видачі на ім'я останніх свідоцтв про право власності на житло, ОСОБА_4 мав право користуватись спірною квартирою й не втратив це право на даний час.

Таким чином, зазначене рішення та видача свідоцтв про право власності на квартиру АДРЕСА_3 порушують права позивача й не узгоджуються з вимогами ч. 4 ст. 9 та п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР.

Разом із тим, при зверненні до суду з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету, а також скасування свідоцтв про право власності на житло, ОСОБА_16 зазначив відповідачем лише Виконавчий комітет Житомирської міської ради, не пред'явивши при цьому вимог до ОСОБА_7 ОСОБА_6 та ОСОБА_17 Суд першої інстанції належним чином не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, та не вчинив дій відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Оскільки апеляційний суд в силу наданих повноважень позбавлений можливості усунути зазначене порушення вимог цивільного процесуального законодавства, останній скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до Виконавчого комітету Житомирської міської ради.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та касаційної скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко