Справа № 639/5192/17
Провадження № 2/639/2188/17

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Гаврилюк С.М.,
при секретарі судового засідання Макушенко Т.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання факту відсутності старого дерев'яного будинку на території садиби та припинення права власності на частину домоволодіння ,
встановив:
ОСОБА_1 у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 міської ради, в якому просить визнати факт відсутності старого деревяного будинку на території садиби по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові, придбаного його дїдом, ОСОБА_3 Порфірієвичем, згідно договору купівлі-продажу від 13.07.1929 року; припинити право власності (анулювати) ОСОБА_4 на 3/8 частини старого деревяного будинку по вул.. Некрасова, 53 м. Харкова у звязку з його знесенням; забеспечити дотримання і виконання Конституції України, щодо прав і гарантій громадян України і сприяти виконанню рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.03.2016 р. через виконавчу службу.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що в місті Харкові по вул. Некрасова, 53 дід позивача - ОСОБА_3 Порфірієвич на підставі договору купівлі- продажу від 13.07.1929 року придбав будинок, де і проживав разом зі своєю сімєю. Після померлого 20 липня 1947 року ОСОБА_3 спадщину прийняв батько позивача - ОСОБА_5 Сергієвич, який отримав свідоцтво на спадщину від 04.11.1948 року на домоволодіння по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові.
Рішенням народного суду Жовтневого району м. Харкова від 16.02.1951 року за другою дружиною спадкодавця ОСОБА_3 -ОСОБА_4 Леонтієвною визнано право власності на спадщину - 3/8 частини домоволодіння по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові. Відповідно до вказаного судового рішення ОСОБА_3 належить на праві власності - 5/8 частини спадкового майна домоволодіння по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові.

Ураховуючи великий знос старого деревяного будинку по вул. Некрасова, 53, батько позивача звернувся до Червоно-Баварської райради м. Харкова на отримання дозволу для будівництва нового житлового будинку для своєї родини. Згідно протоколу № 17 засідання виконкому Червонобаварської райради м. Харкова від 26 липня 1955 року ОСОБА_3 отримав дозвіл на будівництво нового будинку на своїй частині садиби з виділенням його в самостійне домоволодіння. Після цього був розроблен та виготовлений технічний проект на новий будинок та ОСОБА_3 отримав дозвіл Управління головного архітектора м. Харкова на будівництво нового житлового будинку по вул. Некрасова, 53 від 27.09.1955 року.

В 1957 році за мотивів суспільної необхідності, будівництва високовольтної мережі електропередачи для електрифікації ділянки Харків - Мерефа Південної залізниці будинок по вул. Некрасова, 53 підлягав знесенню.

Згідно акту комісії Червонобаварської райради м. Харкова, райфінвідділу, Південтрансбуду, Управління Південної залізниці і співвласників будівлі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 від 26 квітня 1957 року, комісія прийняла рішення про знос будинку.За письмовою згодою співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з урахуванням надання компенсації за знесення нерухомості, старий деревяний будинок по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові був знесений .

Батько позивача ОСОБА_3 збудував на своїй ділянці садиби по вул. Некрасова, 53 новий цегляний житловий будинок, який був прийнятий комісією Червонобаварської райради до експлуатації і затверджений рішенням № 203 виконкому Червонобаварської райради м. Харкова від 06 червня 1958 року

Посилаючись на діюче на той час законодавство - Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та постанову Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року , позивач зазначає, що підставою виникнення у громадян права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Вказані правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Відповідно до п.10 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, правовстановлюючим документом про право власності на житловий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом Червонобаварської райради м. Харкова Акту державної комісії про прийняття збудованого ОСОБА_3 в 1958 році житлового будинку, ОСОБА_3 набув статусу власника житлового будинку та згідно зі ст. 58 ЦК Української РСР (1922 року) він набув право в межах, встановлених законом, володіння, користування, розпорядження цим майном.

Відповідно до ОСОБА_6 приймання індивідуального домоволодіння комісії Червонобаварського району м. Харкова, затвердженого рішенням N 203 виконкому Червонобаварської райради м. Харкова від 06 червня 1958 року вказаний будинок по по вул. Некрасова, 53 був прийнятий до експлуатації . Однак, у звязку з хворобою померлий 07.04.1967 року батько позивача не встиг зареєструвати вказаний будинок.

На свій запит позивач отримав від державного архіву Харківської області листи від 03.11.2016 року і від 14.04.2017 року про відсутність в протоколах засідань виконкому Червонобаварської райради м. Харкова за 1957 і 1958 роки рішення про знесення старого деревяного будинку по вул. Некрасова, 53 та від юридичного департаменту ОСОБА_2 міської ради відповідь від 22.03.2017 року про знесення будинку на підставі рішення Червонобаварської райради від 26.04.1957 року.

Позивач зазначає, що у ОСОБА_4, як співвласниці старого деревяного будинку по вул. Некрасова, 53 в м.Харкові згідно акту комісії від 26 квітня 1957 року і за її письмовою згодою на знесення старого деревяного будинку з отриманням грошової компенсації за знесене нерухоме майно припинилось право власності на 3/8 частини вказаного нерухомого майна. Звільнена земельна ділянка була надана ОСОБА_7, який був в черзі на отримання земельної ділянки для користування і будівництва житлового будинку.

Земельна ділянка була отримана ним згідно протоколу № 2 від 22 липня 1958 року засідання виконкому Червонобаварської райради м. Харкова з лишків вільної землі садиби по вул. Некрасова, 53. На будівництво будинку ОСОБА_7 отримав договір від 21.08.1958 року і збудував житловий будинок, в якому його родина проживає і в цей час.

Оскільки державним реєстратором Департаменту реєстрації ОСОБА_2 міської ради відмовлено позивачеві в реєстраціїї його права власності на вказане вище спадкове майно , він вимушений звернутися до суду з вказаними позовними вимогами.

Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові та не заперечували проти заочного розгляду справи за відсутності представника ОСОБА_2 міської ради.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 41), представник відповідача ОСОБА_2 міської ради у судове засідання не зявився, причини неявки в порушення ч. 2 ст. 77 ЦПК України суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 13 Ковенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі- продажу від 13.07.1929 року ОСОБА_3 Порфірієвичу належало на праві власності домоволодіння , яке знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Некрасовська 53 (колишній номер 13) та складається з будинку деревяного, паркану деревяного (а.с. 12)

Після померлого 20 липня 1947 року ОСОБА_3 спадщину прийняв батько позивача - ОСОБА_5 Сергієвич, який отримав 04.11.1948 року свідоцтво на спадщину - домоволодіння, що знаходиться в місті Харкові, ОСОБА_8 , по Некоасовській вулиці під № 53 (кол.№ 13) та зареєстровано до реєстру приватновласницьких домоволодінь по Червонобаварському району м. Харкова 29.11.1947 року під числом 299, частина 13. (а.с.13).

Рішенням народного суду Жовтневого району м. Харкова від 16.02.1951 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права на спадщину на ? частину домоволодіння , за другою дружиною спадкодавця ОСОБА_3 -ОСОБА_4 Леонтієвною визнано право власності на спадщину - 3/8 частини домоволодіння по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові. Відповідно до вказаного судового рішення ОСОБА_3 належить на праві власності - 5/8 частини спадкового майна домоволодіння по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові (а.с. 14).

Відповдно до архівного витягу - протоколу № 17 засідання виконавчого комітету Червонобаварської районної ради депутатів трудящих від 26.07.1955 року , ураховуючи великий знос загального флігеля співвласників ОСОБА_3 5/8 частини та ОСОБА_4 3/8 частини по вул, Некрасова № 53, який під час паводку затопляється, а також ураховуючи прохання співвласників , виконкомом було вирішено дозволити ОСОБА_3 на вільному місці його половини садиби з боку вулиці Некрасова побудувати будинок з виділенням його в самостійне будинковолодіння по вул. Некрасова № 53-А та рекомендувати ОСОБА_3 свою частину в старому флігелю віддати другому співвласнику ОСОБА_4, представити до райжитлоуправління проект будівництва нового будинку, що затверджений міським архітектором в 2-х примірниках (а.с.15).

Комісією в складі головного інженера райжилуправління, старшого інспектора райфінвідділу Червонобаварського районного виконавчого комітету м. Харкова, представників Управління Південної залізниці в присутності співвласників будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було складено 26 квітня 1957 року акт, з якого вбачається, що в результаті огляду будинку по вул. Некрасова № 53, який пілягає зносу у звязку з будівництвом високовольтної мережі електропередач, Південна залізниця має побудувати ОСОБА_3 як власнику більшої частини вказаного нерухомого майна, яке підлягає зносу, частину нового будинку на частині його усадьби відповідно до рішення Червонобаварського районного виконавчого комітету м. Харкова від 26.06.1955 року. ОСОБА_3 підлягає переселенню в частину нового будинку до 15.06.1957 року. До вказаного строку друга дільниця Південтрансбуду має виконати відповідні роботи по будівництву нового будинку , що вказані в акті, ОСОБА_3 в свою чергу виконує за власні кошти всі інші необхідні роботи.

Відповідно до п.6 вказаного акту, Південна залізниця за згодою ОСОБА_4 повинна сплатити їй варітсть 3/8 частини будинку, який підлягає зносу, в сумі 3530 руб. (а.с. 21).

Однак, позивачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження виплати ОСОБА_4 3530 руб., як співвласнику вказаного нерухомого майна, у якості компенсаціїї за знесення 3/8 частин нерухомого майна по вул. Некрасова № 53 в м. Харкові, яке зареєстроване за ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 22.11.1951 Пятою ХДНК, р.№ 2520, відповідно інформаціїї КП «ОСОБА_2 міське БТІ» від 16.05.2016 року № 3124 (а.с.32).

Відповідно до ОСОБА_6 приймання індивідуального домоволодіння комісії Червонобаварського району м. Харкова, затвердженого рішенням N 203 виконкому Червонобаварської райради м. Харкова від 06 червня 1958 року , будинок по по вул. Некрасова, 53 , що предявлений ОСОБА_3 до сдачі , будівництво якого було розпочато в 1956 році , закінчено в 1958 році на підставі рішення виконкому від 26.07.1955 року за проектом будівлі, затвердженим міським архітектором від 26.07.1955 , був прийнятий до експлуатації(а.с. 22)

Тобто, будівництво вказаного будинку , який прийнятий до експлуатації , було розпочато ОСОБА_3 ще в 1956 році, а не у звязку із необдністю знесення старого деревяного будинку з підстав, зазначених в акті від 26.04.1957 року, а саме необхідності проведення елекрифікації залізниці «Харків-Мерефа» і прокладання високовольтної мережі.

Позивачем не доведено у судовому засіданні, що виконкомом Червонобаварської райради депутатів трудящих м. Харкова приймались рішення про знесення будинку № 53 по вул. Некрасова саме з метою необхідності прокладання високовольтної мережі та про вилучення лишків землі після знесення будинку № 53 по вул. Некрасова . Вказані рішення відсутні і в Державному архіві Харківської області, що підтверджується відповідними листами державного архіву Харківської області (а.с. 24, 25).

Відповідно до листа Адміністрації Жовтневого району ХМР від 18.11.2016 року, на території домоволодіння № 53 по вул. Некрасова розташований жилий будинок з будівлями, загальною площею 84,3 кв. м, що відповідає технічному паспорту, виготовленому КП «ОСОБА_2 міське БТІ» № 299 від 02.07.2015 року.Будь-які інші будівлі за вказаною адресою відсутні(а.с. 27).

З протоколу № 21 засідання виконкому Червонобаварської райради депутатів трудящих м. Харкова від 22.07.1958 вбачається, що було прийнято рішення про виділення ОСОБА_7 в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку розміром 600 кв.м по вул. Крилова № 1-А за рахунок лишків садиби по вул. Некрасова № 53 та необхідно приступити до будівництва житлового будинку після уплати за фрукові дерева ОСОБА_9(а.с. 29-30).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.03.20126 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 міської ради , третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 07.04.1967 року , та матері ОСОБА_10, яка померла 12.07.2004 року, на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові. За ОСОБА_6 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 07.04.1967 року , та матері ОСОБА_10, яка померла 12.07.2004 року, на 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові (а.с. 1011).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно відмовлено позивачеві ОСОБА_1 у державній реєстраціїї права спільної часткової власності на житловий будинок по вул. Некрасова, 53, оскільки за ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 22.11.1951 Пятою ХДНК, р.№ 2520, відповідно інформаціїї КП «ОСОБА_2 міське БТІ» від 16.05.2016 року № 3124 зареєстровано 3/8 частини домоволодіння по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові. Загальна частка заявників (ОСОБА_1 та ОСОБА_6С.) на вказаний житловий будинок складає одиницю. З урахуванням відомостей про зареєжстроване право власності на 3/8 частини за ОСОБА_4 загальна сума розміру часток складає суму більшу арифметичної одиниці (а.с.31, 32).

Позивач, не заявляючи жодних позовних вимог до ОСОБА_4, просить суд припинити її право власності на 3/8 частини деревяного будинку по вул. Некрасова, 53 в м. Харкові у звязку з його знесенням.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п.6 вказаного вище акту, складеного 26 квітня 1957 року, Південна залізниця за згодою ОСОБА_4 повинна була сплатити їй варітсть 3/8 частини будинку, який підлягає зносу, в сумі 3530 руб. (а.с. 21).

Відповідно до ст. 349 ЦК право власності на майно припиняється в разі його знищення, оскільки при цьому зникає сам обєкт права власності.

У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Тобто припинення права власності на таке майно повязується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно. Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_4 до відповідного органу та наявність рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру.

Порядок припинення права власності на нерухоме майно у звязку із суспільною необхідністю регулюється нормами статей 350, 351 ЦК України. Засадничий характер при визначенні правил про регулювання підстав примусового припинення права власності носять положення ч. 5 ст. 41 Конституції України, згідно з якими примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Однак, позивачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження виплати ОСОБА_4 3530 руб., як співвласнику вказаного нерухомого майна, у якості компенсаціїї за знесення 3/8 частин нерухомого майна по вул. Некрасова № 53 в м. Харкові, яке зареєстроване за ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 22.11.1951 Пятою ХДНК, р.№ 2520, відповідно інформаціїї КП «ОСОБА_2 міське БТІ» від 16.05.2016 року № 3124 Позовна заява не містить жодних відомостей щодо смерті співвласника вказаного вище зареєстрованого на праві спільної часткової власності нерухомого майна по вул. Некрасова № 53 в м. Харкові ОСОБА_4, що надавало б позивачеві право звертатись до суду з відповідними позовними вимогами до ОСОБА_2 міської ради.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Позивачеві у судовому засідані було розяснено його процесуальні права та вимоги, передбачені ст. 133, 137 ЦПК України, що підтверджується журналом судового засідання. Однак він не скористався своїм правом щодо витребування відповідних доказів - витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо наявності актового запису про смерть ОСОБА_4, враховуючи її похилий вік.

Крім того, позивачеві у судовому засіданні було розяснено на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України, що підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання , наслідки невчинення такої процесуальної дії, як заміна неналежного відповідача, а саме вимоги закону щодо відмови у задоволенні позову у разі його предявлення до неналежного відповідача, однак позивач не скористався своїм правом щодо заміни відповідача, стверджуючи , що ОСОБА_2 міська рада в даному випадку є належним відповідачем., оскільки вказане нерухоме майно, що зареєстровано і на теперішній час за ОСОБА_4 на праві власності , знесено.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про забезпечення дотримання і виконання Конституції України щодо прав і гарантій громадян України сприянням виконанню рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.03.2016 року через виконавчу службу.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до розділу 7 ЦПК України , передбачено судовий контроль за виконанням судових рішень. Отже, згідно ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження, відкритого за виконавчим листом , виданого на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.03.20126 року , мають право звернутися до суду із відповідною скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС під час виконання судового рішення, ухваленого відповіно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. За результатом розгляду скарги суд постановляє ухвалу, про виконання якої відповідний орган ДВС, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у місячний строк з дня одержання ухвали суду, що передбачено статтями 387, 389 ЦПК України. Отже, законодавством передбачений інший порядок контролю за виконанням судових рішень, , а не шляхом позовного провадження при розгляді іншої справи.

З огляду на вищевикладене суд, проаналізувавши обставини справи та досліджені у судовому засіданні докази, які містяться в матеріалах справи , приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 5, 6,10, 11, 57, 60,61, 88, 208, 209, 212 -215,224 ЦПК України , ст. ст. 349 , 350, 351 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання факту відсутності старого дерев'яного будинку на території садиби та припинення права власності на частину домоволодіння - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.М.Гаврилюк