Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хотенець Юлія Анатоліївна, про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації права власності на будинок, витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року за ним і ОСОБА_8 визнано право власності в порядку спадкування за законом по 41/1200 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 за кожним.

У подальшому заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року припинено їхнє право власності на зазначену частину будинку, визнано право власності ОСОБА_4 на їхні 82/1200 частини домоволодіння, на підставі якого останній зареєстрував право власності на будинок.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року скасовано та відмовлено ОСОБА_4 у визнанні за ним права власності на 82/1200 частини спірного нерухомого майна.

Однак 19 лютого 2015 року ОСОБА_4 відчужив будинок на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Ураховуючи наведене вище, з урахуванням уточнень ОСОБА_3 просив визнати недійсним указаний договір купівлі-продажу житлового будинку, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на будинок, витребувати у них належну йому 41/1200 частини домоволодіння та повернути її, а також виселити їх.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 19 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, яка діяла у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, та ОСОБА_7

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка була проведена на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року.

Витребувано у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 41/1200 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та повернуто їх ОСОБА_3

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із вищезазначеного будинку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу 1118/1200 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, і виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що житловий будинок із надвірними будівлями АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_8 по 41/1200 частини кожному на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, припинено право власності ОСОБА_8 на 41/1200 частини житлового будинку АДРЕСА_1, якою він володіє на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_4 компенсацію вартості 41/1200 частини житлового будинку № АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_8 в розмірі 9 287 грн, припинено право власності ОСОБА_3 на 41/1200 частин житлового будинку № АДРЕСА_1, якою він володіє згідно з рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_4 компенсацію вартості 41/1200 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 в розмірі 9 287 грн, визнано право власності на 82/1200 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, визнано ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1, виселено їх з приміщення та знято з реєстрації.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року вказане заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 квітня 2014 року скасовано, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, від 19 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що діяла особисто від свого імені та як законний представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, набрало законної сили рішення апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про припинення права власності на частку у спільному майні, зняття осіб з реєстрації та виселення.

Суд першої інстанції, встановивши, що на час укладення оспорюваного правочину, предметом якого був житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, право власності по 41/1200 частини якого належало ОСОБА_3 та ОСОБА_8, дійшов висновку про те, що спірний житловий будинок вибув із володіння ОСОБА_3 поза його волею і він вправі витребувати його від добросовісних набувачів.

При цьому, суд дійшов висновку про недійсність договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_12, що діяла особисто від свого імені та як законний представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, оскільки останній спрямований на порушення прав власників майна, зокрема ОСОБА_3, якому на момент вчинення цього правочину належало 41/1200 частини житлового будинку АДРЕСА_1

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним оспорюваного правочину щодо продажу 1118/1200 частини будинку і виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що договір купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року підлягає визнанню недійсним лише в частині відчуження 82/1200 частин домоволодіння, які належать на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_3

Інші 1118/1200 частин будинку до укладення договору належали ОСОБА_4, тому їх відчуження на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є правомірним.

Із висновками судів повністю погодитися не можна з таких підстав.

Конкретні способи захисту цивільних прав визначені у ч. 2 ст.16 ЦК України, яка також містить вказівку на те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до роз'яснень викладених у пунктах 21-22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України (п. 21). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (п. 22).

За змістом наведених вище роз'яснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій вищевказаних вимог закону та роз'яснень не врахували, не звернули уваги на те, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірного майна, придбаного за відплатним договором, а тому ОСОБА_3, який вважає себе власником частини спірного житлового будинку, має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише з підстав та у випадках, передбачених ст. 388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсним правочину щодо його відчуження, учасником якого ОСОБА_3 не є.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно.

Однак суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, витребував 41/1200 частини спірного житлового будинку з володіння ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у власність ОСОБА_3, не з'ясувавши, чи це майно виділене в натурі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, апеляційний суд погодився з тим, що є підстави для визнання недійсним договору від 19 лютого 2015 року в частині відчуження 82/1200 частини спірного будинку.

Проте, співвласниками цих 82/1200 частини є ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Між тим, ОСОБА_8 із позовом не звертався, жодних вимог не заявляв і не доручав представляти свої інтереси.

Крім того, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на спірний житловий будинок.

При цьому, не звернув увагу на те, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Проте ні державний реєстратор, ні реєстраційна служба відповідного органу юстиції не брали участі в даній справі.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик