Романівський районний суд Житомирської області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
7 червня 2017 року смт. Романів
Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Бабича С.В., з участю секретаря судового засідання Строган Л.В., розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька,-
В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому посилаючись на те, що відповідач участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його здоров'ям, практично з сином не спілкується, безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на оздоровлення дитини в умовах морського клімату, її фізичного, духовного та морального розвитку у добровільному порядку відмовляється надати згоду на виїзд сина за кордон, просила надати їй дозвіл без згоди батька - ОСОБА_2 на виїзд за межі України (в усі країни світу, в тому числі країни Європи та Ізраїль) неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 терміном в один рік, починаючи з 25 квітня 2017 року.
До початку розгляду судом справи по суті, позивач, шляхом подання письмової заяви, змінила предмет позову та просить надати їй дозвіл без згоди батька - ОСОБА_2 на виїзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України в конкретні країни та у визначені періоди:
-з 1 липня 2017 року по 1 жовтня 2017 року - до Італійської Республіки;
- з 1 жовтня 2017 року по 1 січня 2018 року - до Королівства Іспанія;
- з 1 січня 2018 року по 1 квітня 2018 року - до Грецької Республіки.
В судове засідання сторони не з'явились. Про час і місце розгляду справи позивач і відповідач були повідомлені належним чином.
Позивач подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, при цьому, позовні вимоги вона підтримала в повному обсязі.
Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).
Дослідивши письмові докази, суд прийшов до переконання, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 6 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області актовим записом № 2422 було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем.
Сторони є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.
Згідно статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.
Частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.
Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Із системного аналізу вищевказаних норматино-правових актів вбачається, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном, оскільки не є дозволом на виїзд малолітньої особи за кордон на постійне місце проживання.
Враховуючи, що позивач просить надати дозвіл на виїзди їх з відповідачем дитини до конкретних країн із визначенням строків таких виїздів, а також встановивши, що ці виїзди відповідатимуть інтересам дитини, суд прийшов до висновку про обгрунтованість позову.
Керуючись статтями 10, 11, 174, 209, 212, 214, 215, ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без згоди його батька - ОСОБА_2 :
-з 1 липня 2017 року по 1 жовтня 2017 року - до Італійської Республіки;
- з 1 жовтня 2017 року по 1 січня 2018 року - до Королівства Іспанія;
- з 1 січня 2018 року по 1 квітня 2018 року - до Грецької Республіки.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Житомирської області через Романівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.
Суддя С.В.Бабич