АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/357/17 Головуючий 1 інст. Сітбаталова Н.І.
Справа № 635/6595/116-ц Доповідач Карімова Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Колесник О.Е.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скарг ами ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Акціонерна компанія «Харківобленерго», Мерефянська міська рада Харківського району Харківської області про визнання недійсним договору дарування квартири, усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування майном, витребування майна із незаконного чужого володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який у подальшому уточнив, та просив: визнати недійсним з моменту укладення, а саме з 12.05.2015 року договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6 12.05.2015 року за реєстровим № 299, укладений між ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої; усунути перешкоди в користуванні кімнатою №12-8, другого поверху у двохкімнатіній квартирі АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_3; витребувати у ОСОБА_3 вищевказану квартиру і передати її ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що вищевказана квартира належала його діду ОСОБА_8, який помер 04 червня 1996 року, якому вона була надана як житло 01.06.1955 році житлово-комунальним відділом Управління Електромереж «Харківобленерго» згідно ордера від 01.06.1955 року за № 241 (колишня адреса: АДРЕСА_3. Електропідстанція №17). На час отримання квартири ОСОБА_8 мав сімю: дружину ОСОБА_7 , сина ОСОБА_4, доньку ОСОБА_9 13.12.1982 року в квартиру була прописана ОСОБА_10 як дружина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, отже квартира надавалася на всю сімю.

Його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_10 Основний квартиронаймач вказаної квартири ОСОБА_8 помер 04.06.1996 року. Після смерті ОСОБА_8 основним наймачем квартири стала його мати ОСОБА_10, а батько, бабуся, брат та він, позивач, членами її сімї. На ОСОБА_10 були оформлені усі комунальні послуги. У 2002 році мати ОСОБА_10 придбала у власність житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул.. Борова,6. ОСОБА_10 була знята з реєстрації в квартирі 23.02.2002 року. 26.06.2002 року на нього, позивача, був переоформлений договір з ПАТ "Укртелеком" про надання послуг електрозвязку, а 12.04.2003 року на нього яка основного наймача квартири був оформлений договір на постачання електроенергії. У 2004 році він разом з батьком провели газ до квартири та встановили індивідуальне опалення. Договір на газопостачання був оформлений на нього. У 2006 році він з батьком провели воду до квартири та зробили каналізацію, в 2012 році усі вікна в квартирі замінили на пластикові, а також замінили вхідні двері на металеві. Бабуся ОСОБА_7 у звязку із похилим віком та поганим станом здоровя на початку 2014 року виявила бажання та переїхала проживати в будинок його матері за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Борова,6. Переїзд був погоджений з його тітками ОСОБА_3 та ОСОБА_11 05.04.2014 року ОСОБА_7 за своєю волею була знята з реєстрації з квартири та була зареєстрована у вказаному вище будинку, в якому проживала разом з невісткою ОСОБА_10 та онуком ОСОБА_12 На будинок були переоформлені усі комунальні пільги ОСОБА_7 04.10.2014 року батько ОСОБА_4 виконував роботи у квартирі за місцем реєстрації та отримав тілесні ушкодження, переніс три операції і отримав другу групу інвалідності. Його родина вирішила перевезти на тимчасове проживання бабусю до дочки ОСОБА_3 за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Пилипівка, вул.. Чапаєва,2, для того, щоб вона не дізналася про критичний стан здоровя сина ОСОБА_4 19.01.2015 року тітка ОСОБА_3 без попереджень привезла ОСОБА_7 назад до спірної квартири. 13.05.2015 року ОСОБА_3 без попереджень забрала ОСОБА_7 та увезла до себе в Київську область.

Позивач вважає, що є основним квартиронаймачем та законним володільцем жилої квартири №5, що розташована по вул. Дачній,50 в м. Мерефа Харківського району Харківської області, яка складається з двох кімнат та кухні, жилою площею 28,8 кв.м. (згідно останньої інвентаризації 28,6 кв.м), а батько ОСОБА_4 є членом його сімї.

03.08.2015 року від дільничного інспектора він дізнався, що існує рішення на підставі якого ОСОБА_7 є одноособовим власником квартири. У подальшому він дізнався, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01.04.2015 року за ОСОБА_7 визнано право власності на спірну квартиру.

12.05.2015 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 спірну квартиру.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21.10.2015 року рішення Харківського районного суду Харківської області було скасовано та постановлено нове рішення, яким ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 в порядку набувальної давності.

Позивач вважав, що його права як основаного квартиронаймача порушені, він не має можливості володіти та користуватись житловим приміщенням. Спірна квартира була відчужена поза його волею з боку ОСОБА_7 та безоплатно подарована ОСОБА_3 У звязку із чим просить договір дарування квартири визнати недійсним, усунути йому перешкоди в користуванні квартирою, а також витребувати у ОСОБА_3 спірну квартиру та передати йому.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_5, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений 12.05.2015 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 299.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 551,20 грн. Сплачений судовий збір у сумі 3649,37 грн. віднесено за рахунок позивача.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2017 року ( з урахуванням ухвали цього ж суду від 02 лютого 2017 року про виправлення описки) витребувано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 і передано її ОСОБА_4. В задоволенні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні кімнатою №12-8 2- го поверху у двокімнатній квартирі АДРЕСА_6 з боку ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_13 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановленим без повного зясування дійсних обставин справи. Крім того вважає, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 ввів в оману суд, оскільки він ніколи не проживав у спірній квартирі, крім того незаконно проти волі її матері зняли її з реєстрації.

Перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарги підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_7 набула права власності на спірну квартиру, скасовано, тому є всі підстави для визнання недійсним договору дарування спірної квартири ОСОБА_7, оскільки вказаний правочин вчинений неправомочною особою.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині витребування у ОСОБА_3 спірної квартири та передання її позивачу, суд першої інстанції виходив з вимог ст.ст. 387,п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України.

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 (колишня адреса: АДРЕСА_8. Електропідстанція №17) була надана в користування ОСОБА_8 на підставі ордеру від 01.06.1955 року №241.

На підставі рішення виконкому Мерефянської міської ради від 27.01.1964 року протокол №7 відбулася зміна адреси вказаної вище квартири.

У зазначеній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_8 (помер), ОСОБА_10 (придбала нове житло та переїхала, знята з реєстрації), ОСОБА_4, ОСОБА_7

На початку 2014 року ОСОБА_7 (бабуся позивача) була знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_9 та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. В цьому будинку вона проживала разом з невісткою ОСОБА_10 та онуком ОСОБА_12 За цією адресою були переоформлені усі комунальні пільги ОСОБА_7

17.10.2014 року ОСОБА_7 переїхала до своєї дочки ОСОБА_3 за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Пилипівка, вул. Чапаєва,2

19.01.2015 року ОСОБА_7 разом із дочкою ОСОБА_3 повернулись до м. Мерефи. Однак ОСОБА_7 відмовилась жити за місцем своєї реєстрації та вселилась з дочкою до спірної квартири.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01.04.2015 року за ОСОБА_7 було визнано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_10 в порядку набувальної давності .

12.05.2015 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 зазначену вище квартиру. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстр за №299

19.11.2015 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОК № 353836.

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 21.10.2015 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 01.04.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до АК «Харківобленерго», Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 в порядку набувальної давності.

В рішенні апеляційного суду Харківської області від 21.10.2015 року зазначено, що ОСОБА_4 є основним квартиронаймачем квартири №5, що розташована по вул. Дачній, 50 в м. Мерефа Харківського району Харківської області, він зареєстрований в квартирі з 25.09.1998 року.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, доказуванню не підлягають.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, пунктами 4-6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, судова колегія вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, оскільки відповідно до вимог ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаений судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 ніколи не проживав у спірній квартирі, тому на нього не розповсюджуються вимоги ст.ст. 64,106 ЖК України, спростовуються матеріалами справи, які не містять будь-яких доказів про те, що ОСОБА_4 визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Постановляючи додаткове рішення від 10 січня 2017 року в частині витребування у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_6 і передання її ОСОБА_4, суд першої інстанції помилково послався на вимоги ст.ст. 387, п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, оскільки зазначені норми права застосовуються до правовідносин, що регулюють захист права власності.

Між ОСОБА_4 не є власником спірної квартири, оскільки після скасування судом апеляційної інстанції рішення Харківського районного суду Харківської області від 01.04.2015 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_7 до АК «Харківобленерго», Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 в порядку набувальної давності, правовий режим зазначеної квартири залишився попереднім, тобто вказана квартира не належить на праві власностіні ОСОБА_4 та/або ОСОБА_3, і коритстування спірним жилим приміщенням регулюється відповідно до глави 2 розділу 111 ЖК України.

За таких обставин додаткове рішення суду першої інстанції підлягає с касуванню в частині задоволення позову ОСОБА_4 про витребування у ОСОБА_3 спірної квартири та передання її ОСОБА_4 та відмовити у задоволенні позову в цій частині. Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2017 року відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_4щодо усунення перешкод у користуванні кімнатою №12-8 2 го поверху у двокімнатній квартирі АДРЕСА_11 з боку ОСОБА_3

Зазначений висновок суду першої інстанції є обгрунтованим, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі та перешкоджає ОСОБА_4 користуватися цим житлом.

Крім того, посилаючись в апеляційній скарзі на оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року та д одаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2017 року в повному обсязі, ОСОБА_3 не наводить будь-яких доказів на спростування висновків цього суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Д одаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2017 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_4про витребування у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_12 та передання її ОСОБА_4, та відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: