Справа №591/8850/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/987/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Бойка В. Б. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

30 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 вересня 2009 року він надав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позику в розмірі 6000 доларів США, що на дату позики склало 48000 грн., яку відповідачі зобовязались повернути до 10 жовтня 2009 року. 21 травня 2010 року він надав позику відповідачу ОСОБА_4 в розмірі 23000 грн., яку остання зобовязалася повернути до 28 травня 2010 року. 25 червня 2014 року він надав позику ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі 40000 грн., яку вони зобовязались повернути до 05 липня 2015 року, за користування грошовими коштами відповідачі зобовязались сплатити 4000 грн. У звязку із невиконанням відповідачами взятих на себе зобовязань, за домовленістю між сторонами, умови позики були змінені, у звязку з чим відповідачі зобовязались повернути позику у сумі 22000 грн. до 09 жовтня 2014 року та 22000 грн. до 09 листопада 2014 року. У випадку не повернення грошей, сторони домовились про сплату позивачу 2000 грн. щомісяця. 09 квітня 2015 року позивач надав відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позику в розмірі 35000 грн., яку відповідачі повинні були повернути до 22 квітня 2015 року та сплатити 3000 грн. за користування грошовими коштами. Для письмового підтвердження вище вказаних угод та фактичного отримання коштів відповідачами були складені та підписані розписки. У звязку із невиконанням умов укладених договорів, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у солідарному порядку на його користь заборгованість у розмірі 182879,52 грн., з яких: основна сума боргу - 79000,00 грн., відсотки за користування позикою - 13000,00 грн., інфляційні втрати - 77203, 20 грн., три відсотки річних 13676, 32 грн. та судові витрати.

12 грудня 2016 року позивач звернувся до відповідачів ще з одним позовом, який мотивував тим, що за угодами позики шляхом безготівкового перерахування він надав відповідачам у період з 2010 по 2015 роки 166990,00 грн., що підтверджується відповідними банківськими документами. Оскільки відповідачі борг не повернули, просив суд стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 у солідарному порядку на його користь заборгованість у розмірі 166990,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2017 року на підставі ст. 126 ЦПК України вищезазначені позовні заяви ОСОБА_3 було обєднано в одне провадження (том 1, а.с. 228).

Уточнивши позовні вимоги (том 2, а.с. 3-9), позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в розмірі 177658,01 грн. з яких: основна сума боргу - 51982,48 грн., відсотки за користування позикою - 60000,00 грн., інфляційні втрати - 53472, 61 грн., три відсотки річних - 11557, 40 грн. Стягнути з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 17729,21 грн., з яких: інфляційні втрати 14505,16 грн., три відсотки річних - 3224,05 грн.; стягнути з ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 177658,01 грн., з яких: основна сума боргу 166990 грн., інфляційні втрати - 8156,69 грн., три відсотки річних - 1865,80 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено за необгрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 10357 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

При цьому зазначає, що суд безпідставно застосував до договорів позики 2009 - 2010 років строк позовної давності, оскільки здійснюючи платежі на погашення боргу, відповідачі визнавали свій борг та переривали строк позовної давності, що підтверджується банківськими виписками. Крім того, не відповідають дійсності висновки суду про те, що заборгованість за договорами позики, що підтверджені розписками від 25 червня 2014 року (з урахуванням уточненої розписки) та від 09 квітня 2015 року відсутня у звязку з її погашенням. Доводить, що чеки про перерахування грошових коштів в розмірі 166990 грн. підтверджують факт передачі грошей за договором позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та зі змісту наданих позивачем розписок вбачається, що 10 вересня 2009 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позику в розмірі 6000 доларів США, що на дату позики склало 48000 грн., яку відповідачі зобовязались повернути до 10 жовтня 2009 року. 21 травня 2010 року він надав позику відповідачу ОСОБА_4 в розмірі 23000 грн., яку остання зобовязалася повернути до 28 травня 2010 року (том 1, а.с. 9-10).

25 червня 2014 року позивач надав позику ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі 40000 грн., яку вони зобовязались повернути до 05 липня 2015 року, за користування грошовими коштами відповідачі зобовязались сплатити 4000 грн. У звязку із невиконанням відповідачами умов зобовязання від 25 червня 2014 року, за домовленістю між сторонами, умови позики були змінені, у звязку з чим відповідачі в розписці від 09 вересня 2014 року зобовязались повернути позику у сумі 22000 грн. до 09 жовтня 2014 року та 22000 грн. до 09 листопада 2014 року. У випадку не повернення грошей, сторони домовились про сплату позивачу 2000 грн. щомісяця (том 1, а.с. 11-12).

09 квітня 2015 року позивач надав відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позику в розмірі 35000 грн., яку відповідачі повинні були повернути до 22 квітня 2015 року та сплатити 3000 грн. за користування грошовими коштами (том 1, а.с. 13).

З матеріалів справи також вбачається, що шляхом безготівкового перерахування, ОСОБА_3 перераховував ОСОБА_5 протягом 2010 - 2015 років грошові кошти на загальну суму 166990 грн. (том 1, а.с. 160-165).

Судом встановлено, що на виконання своїх зобовязань за договорами позики, відповідачами було перераховано на карткові рахунки позивача грошові кошти у сумі 93093,21 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за борговими розписками від 10 вересня 2009 року та від 21 травня 2010 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які могли б підтвердити, що відповідачі несвоєчасно повернули позику за цими борговими розписками, крім того, оскільки закінчився строк позовної давності до основної вимоги, суд вважав, що позовна давність спливла і щодо вимог про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Відмовляючи у стягненні з відповідачів боргу за розписками від 25 червня 2014 року (умови якої були змінені розпискою від 09 вересня 2014 року) та від 09 квітня 2015 року, відсотків за користування позикою, інфляційних збитків та трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення боргу, суд виходив з того, що перерахована відповідачами сума коштів свідчить про погашення цієї заборгованості.

Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості у розмірі 166990 грн., суд виходив з того, що договір позики в такому розмірі відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України мав бути укладений у письмовій формі, однак доказів такого укладення сторони не надали.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей і саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника.

В своїй позовній заяві позивач вказує, що заборгованість за борговими розписками від 10 вересня 2009 року та від 21 травня 2010 року відповідачі погасили, однак за несвоєчасність її повернення позивач просив стягнути інфляційні втрати за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Однак враховуючи, що всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надав належних доказів, які б підтвердили, що відповідачі несвоєчасно повернули позику за борговими розписками від 10 вересня 2009 року та від 21 травня 2010 року, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

При цьому, суд висловився з приводу пропуску строку позовної давності по цих вимогах, але відмовив позивачу по суті позовних вимог, а не у звязку із спливом позовної давності. Тому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині на правильність висновків суду не впливають.

Посилання апелянта на перерахування коштів за чеками у 2011-2012 роках, не є належними доказами у розумінні ст. 58 ЦПК України на підтвердження того, що зазначені в них суми перераховані саме на погашення заборгованості за розписками 2009-2010 років (том 1, а.с. 159-160).

Судом встановлено та з матеріалів справ вбачається, що 25 червня 2014 року позивач надав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позику в розмірі 40000 грн., яку вони зобовязались повернути до 05 липня 2015 року, за користування грошовими коштами відповідачі зобовязались сплатити 4000 грн. У звязку із невиконанням відповідачами умов цього зобовязання, за домовленістю між сторонами, умови позики були змінені, у звязку з чим відповідачі зобовязались повернути позику у сумі 22000 грн. до 09 жовтня 2014 року та 22000 грн. до 09 листопада 2014 року. У випадку не повернення грошей, сторони домовились про сплату позивачу 2000 грн. щомісяця, що підтверджується розпискою від 09 вересня 2014 року (том 1, а.с. 11-12).

09 квітня 2015 року позивач надав відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позику в розмірі 35000 грн., яку відповідачі повинні були повернути до 22 квітня 2015 року та сплатити 3000 грн. за користування грошовими коштами (том 1, а.с. 13).

На підставі наявних в матеріалах справи чеків, судом встановлено, що на виконання взятих на себе зобовязань, відповідачами за розпискою від 09 вересня 2014 року було перераховано на рахунки позивача 55124,70 грн., а за розпискою від 09 квітня 2015 року, відповідачами було перераховано 37968,51 грн., отже загальна сума перерахованих позивачу коштів в 2014-2015 роках складає 93093,21 грн. (том 1, а.с. 72-76).

В суді першої інстанції позивач ОСОБА_3 визнав, що ці кошти йому перераховувались відповідачами на його карткові рахунки на виконання зобовязань по цим розпискам.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі розписки від 09 вересня 2014 року, відповідачі зобовязались повернути борг у сумі 44000 грн., з яких 22000 грн. до 09 жовтня 2014 року, а інші 22000 грн. до 09 листопада 2014 року та в разі неповернення грошей вони зобовязались за кожен місяць прострочки сплачувати позивачу 2000 грн.

Судом встановлено, що відповідачі прострочили виконання зобовязання за розписками від 09 вересня 2014 року та від 09 квітня 2015 року, у звязку з чим мали сплатити позивачу суму боргу - 79000 грн., відсотки за користування позикою за розпискою від 09 вересня 2014 року - 6000 грн., відсотки за користування позикою за розпискою від 09 квітня 2015 року 3000 грн., інфляційні збитками та три відсотки річних за розписками від 09 вересня 2014 року та 09 квітня 2015 року в розмірі 3527,45 грн.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перерахували на карткові рахунки позивача грошові кошти в сумі 93093,21 грн., яка перевищує загальну суму боргу, яка складає 91527,45 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що повернуті відповідачами кошти повністю покривають їх заборгованість перед позивачем за розписками від 09 вересня 2014 року та 09 квітня 2015 року. Посилання у апеляційній скарзі на те, що ці кошти перераховані за попередніми договорами позики, жодними доказами не підтверджуються.

Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України, дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дата її отримання.

Правильним є також і висновок суду про те, що позивач не надав доказів, що він перерахував ОСОБА_5 кошти в розмірі 166990 грн. у звязку з укладенням договору позики, оскільки договір позики на таку суму сторонами у передбаченій законом письмовій формі не укладений.

Доводи апеляційної скарги про те, що чеки про перерахування грошових коштів в розмірі 166990 грн. підтверджують факт передачі грошей за договором позики, є безпідставними, оскільки вони не підписані позичальником.

Відповідно до вимог ст. ст. 10-11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, натомість сторона відповідачів надала належні та допустимі докази відсутності заборгованості перед позивачем. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді