У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Кадєтової О.В., Маляренка А.В.,
Карпенко С.О.,Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Ганна Василівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Жукова Юлія Юріївна, про визнання заповіту частково недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_10 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року та рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання заповіту частково недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_11, після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_11 08 лютого 1995 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12

Звернувшись у визначений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, він дізнався про наявність заповіту ОСОБА_11, який складено останнім на користь відповідача ОСОБА_7.

Посилаючись на те, що ОСОБА_11 не мав права розпоряджатися всією квартирою, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а лише її Ѕ частиною, ОСОБА_6 просив визнати заповіт від 20 березня 2010 року частково недійсним у зв'язку з невідповідністю його вимогам чинного законодавства.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року зазначене рішення районного суду змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_10 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, апеляційний суд зазначив про недоведеність та безпідставність позовних вимог ОСОБА_6

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що батьки позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 1965 року до 03 березня 1995 року.

08 лютого 1995 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу придбав у Буравльова І.Б. квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача ОСОБА_11

За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач ОСОБА_6 звернувшись у визначений ст. 1270 ЦК України строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, дізнався, що позбавлений права спадкування, оскільки ОСОБА_11 20 березня 2010 року склав заповіт, яким заповів квартиру АДРЕСА_1 та все майно, що в ній знаходиться - відповідачу ОСОБА_7

За правилами ст. 128 ЦК УРСР 1963 рокуправо власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином, діюче законодавство на час виникнення спірних правовідносин не пов'язувало виникнення права власності на нерухоме майно з моментом державної реєстрації цих договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР (чинного на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, ч. 1 ст. 28 КпШС УРСР передбачалось, що частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. cт. 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не врахував, що спадкове майно, а саме спірна квартира, придбано під час шлюбу батьків позивача, отже, відповідно до ст. 22 КпШС УРСР (чинної у період придбання спірного майна), було спільною сумісною власністю подружжя, і кожному належала по 1/2 його частки, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог ОСОБА_6, зазначивши лише, що спірну квартиру придбано менше ніж за місяць до розлучення, а після розлучення питання її поділу батьками позивача не вирішувалося.

Також не можна погодитися у повному обсязі й з висновками суду першої інстанції.

Статтею 55 Конституції Україниустановлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК Українипередбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З позовної заяви вбачається, що вимоги позивача фактично зводяться до часткового оскарження заповіту батька, який розпорядився на власний розсуд спільним сумісним майном подружжя, у зв'язку з чим позбавив сина права на спадкування. Такий спосіб захисту, який обрав позивач, підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК Українивбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вищезазначених вимог закону та вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не з'ясував предмет і підстави заявленого ОСОБА_6 позову, які права і законні інтереси позивача порушені й яким чином вони можуть бути відновлені, унаслідок чого в достатньому обсязі не встановив характер спірних правовідносин й правову норму, що підлягає застосуванню до них та дійшов помилкового висновку щодо невідповідності обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України.

Крім того, судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року та рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
А.В. Маляренко
Г.І. Мостова