Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Конівченко Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними, стягнення пені та індексу інфляції,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що 08.04.2014 року вона була учасником аукціону, проведеного ПАТ КБ «Приватбанк». Позивачка за участь в аукціоні внесла 100грн. та 2000грн. за купівлі конфіската. 25.07.2014 року, при проведенні договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будинку №69 по вул.Маміна-Сибіряка у м.Маріуполі, укладеного між сторонами по справі, було виявлено, що на нерухомість накладено арешт. Відповідач скрив даний факт. Вказаний арешт було виявлено вже після повного розрахунку ОСОБА_1 з відповідачем за нерухомість, вартість якої склала 214000,00грн., що еквівалентно 17680 доларів США. 29.07.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» було видано гарантійний лист, за яким процес реєстрації нерухомого майна у нотаріуса визначено у два місяця. Станом на 30.12.2014 року арешт знятий так і не був. Даний факт позивача дуже пригнічував створював емоційну та фізичну напругу. Так, вона взимку залишилась без газу, оскільки не могла укласти договір про постачання газу, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Ця ситуація продовжилась в 2015 та 2016 роках, ОСОБА_1 не могла оформити субсидію. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернення суми, яку вона перерахувала за будинок або негайного оформлення договору купівлі-продажу. На підставі викладеного позивачка просила визнати дії відповідача неправомірними, стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь три відсотки річних від простроченої суми на день подання позову в розмірі 15092,22грн., суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення на день подання позову в розмірі 136318,00грн.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що в будинку не проживала, оскільки там не було газу. З письмовою заявою до банку про повернення грошей не зверталась, правоохоронні органи повернути гроші не просила. На сьогоднішній день права власності на будинок вже оформленні.

Представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні вказала, що позивачці було відомо про те, що будинок знаходився в іпотеці. Банк протягом двох з половиною років користувався її коштами.

Представник відповідача ОСОБА_3 судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити. Надала письмові заперечення в яких наголосила на тому, що переоформлення нерухомого майна на імя ОСОБА_1 зайняло деякий час через накладення арешту, якого на момент продажу не існувало та до якого ПАТ КБ «Приватбанк» не має жодного відношення. Між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Жодного договору про надання грошових коштів позивача відповідачу у користування зі строком повернення укладено не було, а отже жодного боргового зобовязання не існує та не існувало. Також не укладалось і жодного договору поруки. Відповідно до договору купівліпродажу, нерухоме майно було передано позивачу за певну грошову суму. Так дані грошові кошти було перераховано на рахунок, відкритий у банку на погашення заборгованості за даний будинок. Весь час, протягом якого відбувалось переоформлення майна позивачка знаходилась в будинку та користувалась ним на власний розсуд. ОСОБА_1 все влаштовувало і лише після остаточного переоформлення нерухомого майна на її імя вона забажала отримати грошові кошти без достатніх на те правових підстав. В судовому засіданні додатково зазначила, що на продаж виставлявся будинок ОСОБА_4, ціна якого була нижче ринкової. Нотаріус запевняв, що арешти з майна зняті. Під час оформленні купівлі-продажу виявили про наявність інших арештів. Банк не користувався грошима позивачки, вони пішли на рахунок ОСОБА_4. Між банком та ОСОБА_1 не було жодних зобовязань. Позивачку не обмежували користуватись будинком. ОСОБА_1 не зверталась до банку з заявою про повернення грошей.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 24.04.2012 року задоволено вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про виселення. ОСОБА_4 та інших осіб, як проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1 виселено.

Згідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 28.03.2014 року, 21 квітня 2011 року на підставі постанови про арешт майна та заборони на його відчуження Підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС ГУЮ у Донецькій області, накладено арешт на все майно ОСОБА_4

Відповідно до квитанцій №730.70.1, №730.37.1 ОСОБА_1 перерахувала комісію за придбання конфіската в розмірі 2000грн. та 100грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 26.06.2014 року звільнено з-під арешту, накладеного 21.04.2011 року та 21.01.2013 року Іллічівським ВДВС Маріупольського МУЮ, нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_4, а саме житловий будинок №69 по вул.Маміна-Сибіряка в м.Маріуполі.

Згідно платіжних доручень від 25.07.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок ОСОБА_4 було перераховано 211800грн., призначення платежу зазначено як поповнення кредитного рахунку.

Як убачається з гарантійного листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 29.07.2014 року, при проведенні договору купівлі-продажу між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 нотаріусом ОСОБА_5 було виявлено 25.07.014 року арешт нерухомого майна Державної виконавчої служби м.Києва, а саме на будинок №69 по вул.Маміна-Сибіряка в м.Маріуполі. 25.07.2014 року ОСОБА_1 внесла повний розрахунок за нерухомість в розмірі 214000грн. Для закінчення процесу реєстрації нерухомого майна нотаріусом, ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязується зняти арешт за два місяці.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 08.12.2014 року звільнено з-під арешту, накладеного 23.05.2014 року відділом примусового виконання рішень відділу ДВС України, нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_4, а саме житловий будинок №69 по вул.Маміна-Сибіряка в м.Маріуполі.

30.12.2014 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з завою, в якій просить повідомити її про точну дату реєстрації нерухомого мана будинку №69 по вул.Маміна-Сибіряка у м.Маріуполя у нотаріуса. Вказала, що арешт на будинок досі не знятий і вона не може укласти договір на постачання газу.

09.04.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно в рішенні №20605046 відмовлено у державній реєстрації припинення обтяження, арешт нерухомого майна на житловий будинок №69 по вул.Маміна-Сибіряка у м.Маріуполя. В обґрунтування рішення зазначено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відсутній запис щодо арешту будинку, щодо якого подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Як вбачається з постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ, 21.05.2015 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_4 у межах суми звернення стягнення 10515110,89грн.

Згідно витягу з кримінального провадження №0003636, до чергової частини Жовтневого РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області 22.09.2015 року надійшло повідомлення від ОСОБА_6 про те, що в липні 2014 року невстановлена особа, шляхом зловживання довірою, під приводом придбання житла, заволоділа грошовими коштами заявниці в розмірі 214000грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 16.11.2015 року звільнено з-під арешту, накладеного 21.05.2015 року відділом примусового виконання рішень відділу ДВС України, нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_4, а саме житловий будинок №69 по вул.Маміна-Сибіряка в м.Маріуполі.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 19.10.2016 року звільнено з-під арешту, накладеного 21.04.2011 року відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області, нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_4, а саме житловий будинок №69 по вул.Маміна-Сибіряка в м.Маріуполі.

Згідно договору купівлі-продажу будинку, засвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_7, 30.11.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» в особі ОСОБА_8, який діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбала жилий будинок №69 по вул.Маміна-Сибіряка в м.Маріуполі. Продаж вчинено за 206388грн.

За ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідо до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до приписів ст.546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Позивач ставить питання про стягнення з відповідача на його користь трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 15092,22грн. та суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 136318,00грн.

Представник відповідача не заперечує, що отримав від позивача грошові кошти за житловий будинок та перерахував їх на рахунок ОСОБА_4, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Тобто кошти у користуванні відповідача не знаходились. Крім того відповідач передав нерухоме майно у користування ОСОБА_1

Проте вказаний правочин договір купівлі-продажу нерухомого майна не було вчинено, договір купівлі-продажу не було укладено, з причин, які не залежали від ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки на нерухоме майно були накладені арешти, про які відповідачу відомо не було. Крім того весь час поки договір не було належним чином зареєстровано, банк здійснював певні дії для його реєстрації, звертався до суду з позовами про зняття арештів з предмету договору, що підтверджується відповідними рішеннями про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_4

Протягом всього часу коли договір купівлі-продажу укладено не було позивачем не заявлялись вимоги щодо застосування реституції до неукладеного правочину або щодо повернення (витребування) його майна відповідно до глави 83 ЦК України.

Заявлені вимоги позивача про стягнення на підставі ст.625 ЦК України на її користь з відповідача розрахованих трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 15092,22 гривень і нарахованих інфляційних виплат за весь час прострочення виконання зобовязання, що становить 136318,00 гривень, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню.

Так, статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За характером виниклих правовідносин між сторонами, як зазначено вище, не виникало грошового зобовязання, тобто відповідач не брав на себе обовязок сплатити грошові кошти на користь позивача, навпаки, він отримував від позивача платежі в рахунок оплати за житлове приміщення при укладанні договору купівлі-продажу цього нерухомого майна.

Щодо зобовязання відповідача здійснити певні дії для нотаріальної реєстрації договору купівлі-продажу будинку, то ці зобовязання не можливо вважати грошовими зобовязаннями відповідача перед позивачем і застосування щодо невиконання або неналежного виконання цього зобовязання відповідачем, при не укладанні самого договору купівлі-продажу, правових наслідків порушення грошового зобовязання у вигляді сплати трьох процентів річних та інфляційних виплат, є неприпустимим.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення на її користь з відповідача нарахованих інфляційних сум за прострочення виконання зобовязання і трьох процентів річних задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 64, 208, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст.10, 11, 547, 625 ЦК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними, стягнення пені та індексу інфляції відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський райсуд м.Маріуполя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко