Справа № 2-564/11
Провадження № 6/346/215/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого - судді Веселов В.М.

секретаря Максимюк М.А.

заявниці ОСОБА_1

представника відділу ДВС ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия заяву ОСОБА_1, третя особа відділ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області про зміну способу та порядку виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулся до суду з заявою, яку в судовому засіданні підтримала та пояснила, що 07 квітня 2016 року за поданням старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції, у звязку з наявністю виконавчого провадження по виконавчому листу №2-654/2011 р. про стягнення з неї заборгованості за договором позики на користь ОСОБА_3 в сумі 234 910 грн. 39 коп., її тимчасово було обмежено у праві виїзду за межі України, до виконання своїх майнових зобовязань по сплаті заборгованості. Заявниця вказує, що жодних доказів що вона ухилялася від виконання зобов'язання державним виконавцем не наведено та відсутні будь-які докази на підтвердження даного факту. Вказує, що державним виконавцем приховано той факт, що Коломийським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області, направлено для виконання та до відома постанову від 23.05.2011 року, винесену при примусовому виконанні виконавчий лист № 2-654 від 31.05.2011 року, що видав Коломийський міськрайонний суд.

Відповідно до акту передачі майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 01.06.2017 року старшим виконавцем Коломийського міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-654, виданого 31.05.2011 року стягувачу ОСОБА_3 передано у власність належне ОСОБА_1 належне їй майно, а саме: земельна ділянка площею 0,08 га , що розташована за адресою м. Коломия, вул.. Ніньовського, 83 Івано-Франківської області, вартістю згідно висновку про експертну оцінку земельної ділянки 64 720 грн. 00 коп. Дане майно передано стягувачу в рахунок погашення суми боргу в розмірі 45 304 грн. згідно з вищевказаним виконавчим документом.

Крім того, вона являється багатодітною матірю, що підтверджується копією посвідчення № 009620 від 21 січня 2011 року, виданого Коломийською районною адміністрацією та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження від 25 березня 2014 року, а саме є мамою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Її повнолітня дочка ОСОБА_5, 1996 року, з 01 жовтня 2013 року навчається в Польщі в м. Жешув за рахунок її матері, що підтверджується копією відповідної довідки від 18 грудня 2015 року і вона на даний час не має можливості бачитися із нею, при потребі приїхати, так як на її свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України накладено заборону.

Дану ухвалу вважає незаконною, необгрунтованою і такою, що підлягає скасуванню, так як судом при її ухваленні неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають істотне значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, оскільки в матеріалах подання відсутні будь-які докази її ухилення від виконання рішення, а тому просить суд змінити спосіб та порядок виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області шляхом зняття тимчасового обмеження праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання заявниею зобовязань по сплаті заборгованості в розмірі 234 910 грн. 39 коп. в користь ОСОБА_3, згідно рішення Коломийського міськрайонного суду по справі № 2-564/11.

Представник ВДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції заперечив подану заяву, просить відмовити ОСОБА_9 в її задоволенні.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила щодо поданої заяви,зазначила, що заявниця має борг згідно рішення суду,яке вступило в законну силу ще в 2011 році. За цей час боржниця жодних дієвих кроків щодо погашення заборгованості не здійснила. Вказує,що заявниця і в 2016 році і навесні 2017 року виїжджала за кордон в Італію та в Польщу. Вказує також на те,що в випадку надання судом дозволу на виїзд за кордон, заявниця забере дітей, покине територію країни, не виконавши рішення суду.

Вислухавши заявницю, представника ДВС, та представника стягувача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

З огляду до ст.8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права, який домінує при застосуванні норм закону. Право на судовий захист прав і свобод людини гарантоване статтями 55 та 129 Конституції України, при цьому ст.22 та ст.64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані чи обмежені та не є вичерпними.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України Про судоустрій і статус суддів ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків або при висуненні проти нього будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий судовий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Однією з основних складових у системі справедливого судочинства є доступ до суду.

У відповідності до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний захист прав у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які діяли як офіційні особи.

Частиною 4 статті 55 Конституції України (Основного Закону) передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.3 ЦПК України (право на звернення до суду за захистом), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Частиною 2 статті 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

07 квітня 2016 року за поданням старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції, у звязку з наявністю виконавчого провадження по виконавчому листу №2-654/2011 р. про стягнення з неї заборгованості за договором позики на користь ОСОБА_3 в сумі 234 910 грн. 39 коп., заявницю тимчасово було обмежено у праві виїзду за межі України, до виконання своїх майнових зобовязань по сплаті заборгованості.

25.05.2016 року ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 апеляційну скаргу на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 07 квітня 2016 року відхилено, а ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 07.04.2016 року залишено без змін.

04.01.2017 року ухвалою Коломийського міськрайонного суду у справі № 2-564/11 заяву ОСОБА_1 було задоволено частково, та скасовано тимчасове обмеження громадянки ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон.

Однак 27.03.2017 року ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі № 2-564/11 апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, ухвалу Коломийського міськрайонного суду у справі № 2-564/11 від 04.01.2017 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

08.06.2017 року ухвалою Коломийського міськрайонного суду у справі № 2-564/11 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення способу та порядку виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 31.05.2016 року, без обмеження її законних прав та скасування ухвали про обмеження прав у виїзді за межі України відмовлено.

Відповідно акту передачі майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 01.06.2017 року старшим виконавцем Коломийського міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-654, виданого 31.05.2011 року стягувачу ОСОБА_3 передано у власність належне ОСОБА_1 належне їй майно, а саме: земельна ділянка площею 0,08 га , що розташована за адресою м. Коломия, вул.Ніньовського, 83 Івано-Франківської області, вартістю згідно висновку про експертну оцінку земельної ділянки 64 720 грн. 00 коп. Дане майно передано стягувачу в рахунок погашення суми борг в розмірі 45 304 грн. згідно з вищевказаним виконавчим документом.

Суд бере до уваги той факт,що заявниця являється багатодітною матірю, що підтверджується копією посвідчення № 009620 від 21 січня 2011 року, виданого Коломийською районною адміністрацією та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження від 25 березня 2014 року, а саме є мамою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Її повнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 жовтня 2013 року навчається в Польщі в м. Жешув за рахунок її матері, що підтверджується копією відповідної довідки від 18 грудня 2015 року і вона на даний час не має можливості бачитися із нею, при потребі приїхати, так як на її свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України накладено заборону. Судом встановлено,і це не заперечує представник ОСОБА_3 і сама заявниця,що вона двічі виїжджала за кордон у 2016 році вона виїжджала до матері в Італію, а весною 2017 року на тиждень їздила до старшої дитини в Польщу, однак поверталась на територію України,що суд вважає суттєвим фактором про те,що заявниця не має наміру залишитись за кордоном.

У відповідності до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, який гарантує деякі права і свободи, що не включені до Конвенції та Першого протоколу до неї, складений 16.09.1963 року, зі змінами, внесеними Протоколом № 11 (м.Страсбург, Франція), ратифікований Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 р. кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання; кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України», підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон зокрема є ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

У відповідності ст.ст.33, 55 Конституції України, до ст.2 Свобода пересування Протоколу №4 до Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод, ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права обмеження у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України суттєво порушують права заявниці та основні права щодо вільного пересування, а тому є необхідність скасування даних тимчасових обмежень.

Згідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд зауважує, що з погляду на значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом певного строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження (висновки Верховного Суду України, узагальнення судової практики щодо розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року).

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Суд також зауважує, що звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.

Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема у справі №6-55583ск13 (ухвала від 31.01.2014 року), у справі №6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року).

Таким чином, суд приходить до висновку,що оскільки заявниця не ухиляється від виконання судового рішення, намагається виконати рішення Коломийського міськрайонного суду від 31.05.2011 року, передала в рахунок погашення боргу свою земельну ділянку, вартість якої становить згідно висновку про експертну оцінку становить 64720 грн.,а в судове засідання принесла квитанцію про часткове погашення боргу на 300 грн., тому ставити питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон , виходячи з наявності статусу боржника у виконавчому провадженні при частковому погашенні боргового зобов`язання в добровільному порядку, не зумовлює необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою зустрічі заявниці з своєю повнолітньою донькою, яка навчається в Польщі. Крім цього, суд зауважує,що заявниця має 3-х неповнолітніх дітей,а для їх виїзду є необхідна обов`язкова згода батька цих дітей, таким чином, спростовується твердження про те,що заявниця зможе безперешкодно вивезти своїх дітей за межі України. Суд зауважує,що ухилення від виконання рішення і відсутність достатніх коштів для повернення боргу згідно рішення суду є різними поняттями.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 8, 33, 55 ч.4 Конституції України, ст.ст.2, 6, 13 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод; ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.ст.269, 313 ЦК України, ст.ст.1, 3, 4, 10, 27, 31, 60, 61, 110, 118, 213-215 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Заяву задовольнити.

Змінити спосіб та порядок виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області шляхом зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання заявницею зобовязань по сплаті заборгованості в розмірі 234 910 грн. 39 коп. в користь ОСОБА_3, згідно рішення Коломийського міськрайонного суду по справі № 2-564/11.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Виконання ухвали доручити Адміністрації Державної прикордонної служби України та Коломийському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд на протягом п"яти днів з дня отримання ухвали.

Суддя Веселов В. М.