Справа № 203/3428/17
Провадження № 2/0203/1260/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю представника

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних вимог Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

19 вересня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_3 з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Другої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову зазначено, що дідусь позивача ОСОБА_5 за життя склав заповіт, яким заповідав позивачу належні йому 46/100 (сорок шість сотих) частини домоволодіння № 48, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул. Русанівська. 05 травня 1992 року помер дідусь позивача ОСОБА_5, після смерті якого позивач звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно, тому позивач просить суд визнати за ним право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, яке складається з 46/100 (сорока шести сотих) частини домоволодіння № 48, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вулиця Русанівська (а.с. 2-6).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити. Вказував, що у звязку із не оформленням дідом позивача документів на спадкове майно, позивач наразі позбавлена можливості отримати спадщину за заповітом

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, в задоволенні просила відмовити.

Третя особа без самостійних вимог у судове засідання не зявилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином. На адресу суду надійшло клопотання, в якому третя особа просить суд розглянути справу без її участі. (а.с.33)

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів від 15 вересня 1989 року № 1188 «Про узаконення, прийняття в експлуатацію та видачі права власності на житловий АДРЕСА_1 по вул. Русанова, та затвердження акту ідеальних часток користування» серед іншого було вирішено узаконити житловий АДРЕСА_2 по вул. Русанова, який складається з двох житлових кімнат, площею 28,8 кв.м, загальною площею 52,6 кв.м. за ОСОБА_5, видати прав власності на житловий АДРЕСА_2 по вул. Русанова, ОСОБА_5. (а.с. 10)

02 жовтня 1989 року ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Кіровської районної ради народних депутатів від 15 вересня 1989 року було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння. (а.с.9)

Позивач є онуком ОСОБА_5, що підтверджується відповідними матеріалами наявними у справі. (а.с.12, 15)

16 січня 1992 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: а саме належні йому жилий будинок, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Русановській, 48/2 заповів своєму онуку ОСОБА_3, що підтверджується дублікатом заповіту від 16 січня 1992 року, посвідченим державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за № 2-421, дублікат якого видано 12 вересня 2017 року державним нотаріусом Пятої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 (а.с.15)

05 травня 1992 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 771684 виданим повторно 17 серпня 2017 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. (а.с.13)

07 вересня 2017 року позивач звернувся до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою, в якій вказав, що спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 прийняв на підставі п.1 ст.549 ЦК Української РСР. (а.с.35) 07 вересня 2017 року була заведена спадкова справа № 708/2017 до майна померлого 05 травня 1992 року ОСОБА_5 (а.с.34).

14 вересня 2017 року позивач звернувся до нотаріальної контори із письмовою заявою, в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину. (а.с.52)

14 вересня 2017 року позивачу було відмовлено у видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину за законом на 46/100 частин домоволодіння № 48, що знаходиться за адресою м. Дніпро, вул. Русанова (Русанівська), що належало померлому ОСОБА_5 у звязку із відсутністю документів, що підтверджують право власності на частину домоволодіння. (а.с. 53)

Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на спадкове майно суд виходить з того, що на момент виникнення правовідносин, смерті діда позивача та вступ у спадщину, вони були врегульовані Цивільним кодексом Української РСР, чинним до 31 грудня 2003 року.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст. 534 Цивільного кодексу Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Судом вже було встановлено, що дідусь позивача заповів позивачу житловий будинок по вул. Русановській 48/2 в м. Дніпропетровську (а.с. 15).

З матеріалів справи вбачається, що позивач на момент смерті дідуся був зареєстрований та проживав разом із ним за адресою: м. Дніпро (колишня назва Дніпропетровськ), АДРЕСА_3, що підтверджується довідкою виданою Кіровським райвиконкомом м. Дніпропетровська. (а.с.14)

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

З огляду на викладене враховуючи, що позивач був зареєстрований та проживав з дідусем, фактично вступив в управління майном, також враховуючи, що доказів того, що вказаний вище заповіт було визнано недійсним до справи не надано, відомостей про те, що інші особи претендують на вказане майно до справи не надано, відомості про інші заповіти та спадкові договори щодо вказаного майна в Спадковому реєстрі відсутні, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після померлого ОСОБА_5 та до позивача перейшло право на належні померлому 46/100 частини домоволодіння № 48, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро (колишня назва Дніпропетровськ), вул. Русанівська.

Відповідно до ст. 560 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ст. 561 Цивільного кодексу Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Позивач звернувся за отримання свідоцтва в 2017 році (а.с.52)

Згідно ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до абз.8 ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво.

Відповідно до п.п. 4.12, 4.15 глави 10 Порядку «Вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна

Оскільки, як вказує позивач правовстановлюючий документ на 46/100 частин домоволодіння був втрачений, суд приходить до висновку, що позивач позбавлений можливості самостійно отримати свідоцтво про право на спадщину, що порушує його право як спадкоємця, тому воно має бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. ст. 1216-1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

До матеріалів справи не було надано доказів того, що позивач відмовився від прийняття спадщини, а отже до нього перейшло право власності на успадковане майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, у тому разі, коли в нього відсутні правовстановлюючі документи.

Згідно ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивач набув права власності на успадковане майно як спадкоємець, проте не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність у нього правовстановлюючих документів, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі і визнати за позивачем відповідне право в судовому порядку.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перейменування міста Дніпропетровськ Дніпропетровської області» №1375-VIII від 19.05.2016 року, місто Дніпропетровськ було перейменовано на місто Дніпро.

Згідно рішення Дніпропетровської міської ради «Про затвердження переліків найменувань проїздів та обєктів, розташованих на території міста Дніпропетровська» від 19.06.2013 року № 263 вірна назва вулиці де розташоване майно є «Русанівська» (а.с.17-19).

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи волевиявлення позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений ним судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного керуючись ст. ст. 524, 534, 548, 549, 560, 561 Цивільного кодексу Української РСР, ст. ст. 317, 319, 321, 328, 392, 1216-1218, 1223, 1233, 1268, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на 46/100 (сорок шість сотих) часток домоволодіння № 48 по вул. Русанівській в м. Дніпрі (м. Дніпропетровську) в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, померлого 05 травня 1992 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 17.10.2017 р.

Суддя С.В. Єдаменко