Справа № 350/851/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1308/2017
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Василишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Горейко М.Д., Мелінишин Г.П.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа на стороні позивача: Служба у справах дітей Рожнятівської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору іпотеки, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Рожнятівського районного суду від 22 червня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 18.08.2006 року її чоловік ОСОБА_2 уклав кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк», за умовами якого отримав кредит у розмірі 150 000 грн. з терміном повернення до 15.08.2011 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 18.08.2006 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки та передав у іпотеку житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, площею 306,60 кв.м. та земельну ділянку площею 1425 кв.м., на якій вказаний будинок розташований.

Позивач зазначила, що передаючи їх житловий будинок в іпотеку, її чоловік ОСОБА_2 приховав факт проживання в ньому неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, чим порушив житлові права дитини.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 25.09.2014 року вирішено виселити ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з вищевказаного житлового будинку.

Питання визнання договору іпотеки недійсним при розгляді даної справи не порушувалось.

Позивач також вказала, що після народження доньки ОСОБА_3 вона захворіла психічним недугом - параноїдною шизофренією, тому даючи згоду на укладення чоловіком оспорюваного договору іпотеки не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, що відповідно до ст.225 ЦК України є самостійною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.У зв'язку з хворобою позивач не мала можливості звернутись до суду із позовом, тому строк позовної давності пропущено з поважних причин.

З наведених підстав, а також посилаючись на положення ст.ст.7,177 СК України, ст.ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.29,203,224,225 ЦК України, ОСОБА_5 просила суд поновити строк позовної давності та визнати недійсним договір іпотеки від 18.08.2006 року, укладений між її чоловіком ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Рожнятівського районного суду від 22 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 18 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», який посвідчений 19 серпня 2006 року нотаріусом Рожнятівського нотаріального округу Ковальчуком Т.П. та зареєстрований у реєстрі за № Д-585.

ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення суду подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апелянт зазначив, що задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони під час укладення іпотечного договору не дотримали вимог законодавства щодо отримання дозволу органу опіки і піклування на укладення такого правочину, з огляду на те, що на момент його укладення право користування іпотечним житловим будинком мала дитина.

Згідно з пояснень позивачки ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_2 при укладенні договору іпотеки приховав факт проживання у будинку їх неповнолітньої доньки, при цьому дружина не заперечувала проти передачі останнім житла в іпотеку, про що свідчить наявна у справі копія нотаріально посвідченої заяви від 19.08.2006 року.

Крім того, згідно висновку судово-психіатричної експертизи №87/2016 від 14.03.2016 року експерт дійшов висновку, що ОСОБА_1 страждає стійким хронічним психічним розладом, однак зазначене захворювання не впивало на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення договору іпотеки від 18.08.2006 року.

Наведене свідчить про те, що не лише відповідач ОСОБА_2, але і сама позивачка приховали факт існування прав на іпотечний будинок у малолітньої дитини.

Апелянт посилається на правову позицію ВСУ №6-384 цс15, згідно якої неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Також апелянт зазначив, що позивач пропустила трирічний строк позовної давності, про застосування якого просив банк. Однак суд першої інстанції безпідставно та необгрутновано поновив позивачці такий строк.

З наведених підстав апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У попередньому судовому засіданні представник банку вимоги скарги підтримала, просила її задоволити.

Позивач та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилися.

Вислухавши доповідача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.6).

18.08.2006 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір №34 KD з ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримав кредитні кошти у розмірі 150 000 грн. з терміном повернення до 15.08.2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань 18.08.2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено спірний договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав банку в іпотеку наступне нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 306,60 кв.м. Будинок знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Нерухоме майно належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується свідоцтвом від 20.06.2000 року.

З матеріалів справи вбачається, що 19.08.2006 року дружина іпотекодавця (позивач) ОСОБА_1 звернулась в нотаріальну контору із заявою, у якій ствердила, що не заперечує проти передачі в іпотеку її чоловіком ОСОБА_2 домоволодіння та земельної ділянки площею 0,1425 га, які знаходяться в АДРЕСА_1. ОСОБА_1 також зазначила, що їй відомі умови укладення правочину, а підписанням цієї заяви остання погоджується з умовами договору (а.с.10).

Задовольняючи позов та визнаючи договір іпотеки недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки у будинковолодінні фактично проживали неповнолітні діти. Проте всупереч вимогам ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», іпотекодавець, як батько дітей, не отримав попереднього дозволу органів опіки та піклування на вчинення такого правочину. Таким чином, договір іпотеки порушує права неповнолініх дітей, що відповідно до правового висновку ВСУ №6-396ц15 від 01.07.2015 року є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, посилаючись на положення ч.1 ст.225 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи №67/2017 від 01.03.2017 року, позивач ОСОБА_1 на час підписання договору іпотеки страждала психічним захворюванням, що впливало на здатність останньої усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому у момент підписання позивачкою заяви про згоду на укладення договору іпотеки остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судом також поновлено строк позовної давності, з огляду на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 тривалий час хворіла психічною недугою. Такий факт підтверджується медичними документами та відомостями, що стосуються психічного стану позивачки, які наведені в описовій частині висновку судово-психіатричного експерта №67/2017 від 01.03.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність рішення суду вказаним вимогам закону.

Як вбачається зі змісту позову, позивачка оскаржує договір іпотеки оскільки вважає, що цей договір порушує її права, так як, її чоловік при укладенні договору приховав факт реєстрації та проживання на той час їхньої неповнолітньої дочки , а згоду на його укладення надала, не усвідомлюючи значення своїх дій внаслідок психічної хвороби.

Наведена обставина, як вказує позивач, також завадила їй вчасно звернутись до суду із даним позовом, внаслідок чого пропущено строк позовної давності. Просила його поновити.

Даючи оцінку наведеним обставинам, колегія суддів враховує наступне.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 09.12.2016 року було призначено повторну судово-психіатричну експертизу щодо позивачки ОСОБА_1 (а.с.157-159).

Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи № 67/2017 від 01.03.2017 підекспертна ОСОБА_1 на час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18.08.2006 страждала психічним захворюванням - параноїдною шизофренією. Це захворювання істотно впливало на здатність підекспертної ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії та керувати ними та час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18.08.2006 року №585, укладений між її чоловіком ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», (а.с.160-169), тобто на час укладення та підписання договору ОСОБА_1 не могла в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними.

З огляду на таку обставину, суд першої інстанції правильно визначився щодо наявності підстави для визнання договору недійсним, оскільки волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним в силу хвороби, яка істотно впливала на її здатність розуміти значення своїх дій саме на 18.08.2006 року.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд необґрунтовано врахував дану обставину для поновлення строку звернення до суду з огляду на таке.

У апеляційній скарзі апелянт зіслався на безпідставність висновку суду щодо поновлення такого строку, а також зазначив, що у суді першої інстанції представник банку клопотав про застосування строку позовної давності.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповіднодо ст.ст.256,257,261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, цивільним законодавством встановлено можливість поновлення строку позовної давності за умови доведення поважності причин його пропуску.

Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Згідно правової позиції ВС України № 6-75цс15 від 03.02.2016 року, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач просила визнати поважною причиною для поновлення строку звернення до суду наявність тривалого психічного захворювання.

Разом з тим, як вбачається з Висновку судово- психіатричної експертизи №87/2016 від 14.03.2016 року експерт вказала, що підекспертна ОСОБА_1 страждає стійким хронічним психічним розладом - параноїдною шизофренією, стан ремісії.

Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи № 67/2017 від 01.03.2017 року (на який посилається суд першої інстанції, обгрунтовуючи підстави для поновлення строку позовної давності) підекспертна ОСОБА_1 на час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18.08.2006 страждала психічним захворюванням - параноїдною шизофренією.

Це захворювання істотно впливало на здатність підекспертної ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії та керувати ними та час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18.08.2006 року № 585, укладений між її чоловіком ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», (а.с.160-169). При цьому, експерт вказує на факт звернення до лікаря 19.06.2006 року та 14.08.2006 року, які аналізує як період загострення.

З мотивувальної частини Висновку № 67/2017 від 01.03.2017 року вбачається зокрема, що вперше неправильна поведінка підекспертної появилась у 1986 році після народження першої дитини. В подальшому підекспертна систематично проходила лікування.

В обидвох випадках експертами відображено та проаналізовано періоди лікування та обстеження ОСОБА_1 (а.с.102-105 та а.с. 163-168).

Після лікування у квітні 2000 року ОСОБА_1 влаштувалась на роботу медичною сестрою кабінету ЛФК ЦРЛ.

У період з 16.08.2005 по 16.09.2005 року перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Параноїдна шизофренія, прогредієнтний перебіг. Перенесла афектно-маячний синдром». Виписана з покращенням.

Після лікування у квітні 2010 році підекспертна приступила до роботи. У червні 2010 року виписана з покращенням. Після виписки стан був задовільний, продовжувала працювати медсестрою в ЦРЛ. Погіршення стану пов'язує з народженням дитини, яка часто хворіє.

Остання госпіталізація з 29.07.2013 по 09.08.2013, діагноз «Параноїдна шизофренія, прогредієнтний перебіг. Депресивно-параноїдний синдром».

23.02.2015,12.08.2015 року «…мовному контакту малодоступна,скаржиться на погане самопочуття, мислення з елементами парології .Критика часткова.

Останній запис лікаря.» Д-з: параноїдна шизофренія.Направлений посильний на псих.МСЕК».

Підекспертна протягом 30 років страждає хронічним психічним захворюванням -параноїдною шизофренією. Протікання хвороби носить доброякісний характер, про що свідчать тривалі стани ремісії, соціальна та трудова адаптація, відсутність вираженої негативної симптоматики. Регулярно протягом багатьох років приймає амбулаторне підтримуюче лікування .

Таким чином, зі змісту висновку вбачається,що ОСОБА_1 хворіла в тому числі, в період з 2006 року по 2015 рік. За цей період вона лікувалася амбулаторно, без самостійних скарг на погіршення стану, приймала ліки, стаціонарно лікувалася тільки у 2010 та 2013 роках. При цьому, у висновках відсутні дані про погіршення стану здоров»я періодично чи постійно з негативною тенденцією.

Як вбачається з копії наявної в матеріалах собистої картки № НОМЕР_1(а.с.95,96), ОСОБА_1 працювала, у 2008 році пройшла курси медсестер, у 2009 році їй була присвоєна перша кваліфікаційна категорія «Сестринська справа», а у 2014 - вища кваліфікаційна категорія. Сестринська справа.

Тобто наведені факти не вказують на наявність у позивача за період з 18.08.2006 року по 18.08.2009 року, та і по час подання позову - 03.06.2015 року обставин, які можна визнати поважними для поновлення пропущеного строку. Інших доказів в цій частині сторона позивача не представила.

Доводи апелянта в частині, що стосуються інтересів ОСОБА_3, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на те, що в цій частині ОСОБА_1 не могла заявляти вимоги як законний представник оскільки, на час звернення з позовом остання досягла повноліття.

Тому рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові за спливом позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307,309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 22 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа на стороні позивача: Служба у справах дітей Рожнятівської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки від 18.08.2006 року за № Д-585 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д. Мелінишин Г.П.