Справа № 199/6977/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24.05.2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Борулько М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., про визнання договору дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що 21.09.2013 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, реєстровий №3096. Пунктом 16 вказаного договору купівлі-продажу встановлено, що продавець ОСОБА_1 зобов'язується звільнити квартиру від належних їй речей та передати ключі до 21 вересня 2016 року.

Також 21.09.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, реєстровий №3102, за умовами якого позивачка передала у борг ОСОБА_2 351310,00 грн., які є еквівалентом 43000,00 доларів США, строком до 21.09.2016 року. Позика за домовленістю сторін була безпроцентною. Згідно з умовами вказаного договору позики, розрахунок повинен проводитись наступним чином: щомісячно позичальник сплачує позикодавцю суму за цим договором еквіваленту 1200,00 доларів США за офіційним курсом МВР у гривні на день сплати.

У зв'язку із тим, що ОСОБА_2 з серпня 2014 року не виконувала умови договору позики, позивачка 15 липня 2015 року звернулася до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу та штрафних санкцій за вказаним договором позики. До вказаної позовної заяви було додано заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що ОСОБА_2 з метою уникнення фінансової відповідальності за договором позики 05.10.2015 року уклала договір дарування, відповідно до якого передала у власність обдарованій ОСОБА_4 - своїй матері, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_3 - її чоловік, а ОСОБА_4 прийняла у свою власність безоплатно квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що спірний договір дарування від 05.10.2015 року був укладений між близькими родичами (донькою та матір'ю), сторони не передбачали реальне настання правових наслідків, обдарована ОСОБА_4 ніколи у квартирі не проживала та не проживає, дії сторін договору були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, тому позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, що діяв від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_4, посвідчений 05 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., зареєстровано в реєстрі за №2885, та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник позивачки - ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначив, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, а саме між матір'ю та донькою, вони не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а головне, що дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, яке було постановлено Бабушкінським районним судом 23.11.2016 року, до того ж, позивачка продовжувала фактично володіти та користуватися цим майном до 21.09.2016 року, мала ключі від квартири, а відповідачка ОСОБА_4 ніколи в квартирі не проживала. Також представник зазначив, що відчуження квартири за договором дарування було здійснено відповідачкою відразу після подання позову до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська про стягнення коштів за договором позики, та подання заяви про забезпечення позову.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала та зазначила, що вона, будучи власником спірної квартири, розпорядилась належним їй майном на власний розсуд, договір дарування відповідає усім вимогам закону та порушень законодавства або процедури при його посвідченні допущено не було. Вказана квартира, яка розташована на першому поверсі багатоповерхового будинку, була подарована матері ОСОБА_4 для подальшого проживання, оскільки вона хворіє на опорно-руховий апарат та їй складно виходити з квартири, де вона зараз проживає та яка розташована на восьмому поверсі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_8 у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував, також був допитаний як свідок.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились через стан здоров'я, надала суду письмову заяву, якою проти позову заперечувала, справу просила слухати за її відсутності.

Третя особа приватний нотаріус ДМНО Нощенко Н.М. у судове засідання не з'явилась, причин неявки суду не повідомила, про день слухання справи повідомлялась належним чином. В ході розгляду справи на виконання ухвали суду надала копії матеріалів, які були підставою для посвідчення спірного договору дарування.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.09.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, реєстровий №3096. Пунктом 16 вказаного договору купівлі-продажу встановлено, що продавець ОСОБА_1 зобов'язується звільнити квартиру від належних їй речей та передати ключі до 21 вересня 2016 року.

Також 21.09.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, реєстровий №3102, за умовами якого позивачка передала у борг ОСОБА_2 351310,00 грн., які є еквівалентом 43000,00 доларів США, строком до 21.09.2016 року. Позика за домовленістю сторін була безпроцентною. Згідно з умовами вказаного договору позики, розрахунок повинен проводитись наступним чином: щомісячно позичальник сплачує позикодавцю суму за цим договором еквіваленту 1200,00 доларів США за офіційним курсом МВР у гривні на день сплати.

ОСОБА_2 не у повному обсязі виконувала умови договору позики, у зв'язку з чим позивачка 15 липня 2015 року звернулася до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу та штрафних санкцій за вказаним договором позики. До вказаної позовної заяви було додано заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Під час перебування справи в суді ОСОБА_2 05.10.2015 року уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Нощенко Н.М., реєстровий №2885, відповідно до якого безвідплатно передала у власність своїй матері ОСОБА_4, від імені якої за довіреністю діяв чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_1. Іншого житла ОСОБА_2 на праві власності не має та у судовому засіданні пояснила, що за договором купівлі-продажу від 21.09.2013 року, вказану квартиру придбала для себе особисто та для проживання своєї сім'ї.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права або інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 мала непогашений борг за договором позики перед позивачкою ОСОБА_1, у зв'язку з чим позивачка 15.07.2015 року звернулася до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу та штрафних санкцій за вказаним договором позики.

На думку суду, відповідачка ОСОБА_2, уклавши договір дарування зі своєю матір'ю ОСОБА_4, мала на меті фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Так, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.11.2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики був стягнутий борг разом зі штрафними санкціями у розмірі 1379570,78 грн., що підтверджує фіктивні цілі укладеного договору дарування та відсутність реальних правових наслідків для сторін правочину.

Окрім цього, між сторонами існував спір з приводу користування спірною квартирою з боку позивачки ОСОБА_1, у зв'язку з чим Амур-Нижньодніпровським районним судом 17.09.2015 року було постановлено рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.11.2015 року в частині вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_2, відчужуючи за безвідплатним договором належне їй на праві власності нерухоме майно своїй матері, була обізнана про судовий розгляд справи за позовом про стягнення з неї заборгованості на користь позивачки, оскільки вони є двоюрідними сестрами та спір між ними з приводу боргу за договором позики, існував тривалий час, тому вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. ОСОБА_4 спірною квартирою ніколи не користувалася, не проживала в ній, на праві власності має інше житло по вул.Запорізьке шосе, 56/310 у м.Дніпрі, в якому вона зареєстрована та ніколи його не покидала. Також суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 тривалий час має захворювання опорно-рухового апарату, а спірна квартира знаходиться у непридатному для проживання стані та потребує капітального ремонту, що визнано обома сторонами та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Усе вищезазначене, на думку суду, свідчить про фіктивність укладеного договору дарування, укладеного між відповідачами ОСОБА_2, та ОСОБА_4, які є близькими родичами.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16, яка відповідно до ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, а також має враховуватися іншими судами іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пояснення допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_9 не спростовують висновків суду щодо фіктивності спірного договору дарування, який був укладений без настання правових наслідків для сторін, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, що діяв від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_4, посвідчений 05 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., зареєстровано в реєстрі за №2885.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору по 853,39 грн. з кожного.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 83, 85, 88, 212-215 ЦПК України ст.ст. 16, 202, 203, 220, 234, 717 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., про визнання договору дарування квартири недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, що діяв від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_4, посвідчений 05 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., зареєстровано в реєстрі за №2885.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 853 гривні 39 копійок судових витрат по справі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 853 гривні 39 копійок судових витрат по справі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 853 гривні 39 копійок судових витрат по справі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя