ухвала

іменем україни

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Сокальського районного суду Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_4 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 28 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року, та на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом, обґрунтовуючи який вказав, що ухвалою судді Сокальського районного суду Львівської області було відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовом до Дніпровського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди. Вважає, що винесена суддею Сокальського районного суду Львівської області ухвала від 02 червня 2014 року є завідомо неправосудною, не ґрунтується на законності, верховенстві права та вимогах закону.

Позивач вважає, що шляхом порушення норм ЦПК України йому було спричинено моральні страждання які полягають у приниженні його честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях, його було позбавлено права доступу до правосуддя.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 28 березня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування шкоди на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

Відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди та призначено до судового розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою районного суду в частині відмови у відкритті провадження у справі, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 28 березня 2016 року про відмову у відкритті провадженні в частині вимог до Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування шкоди, залишено без змін.

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 28 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року та направити справу в частині вимог до Сокальського районного суду Львівської області на новий розгляд до суду першої інстанції, а також скасувати заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 липня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині вимог до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у відкритті провадженні в частині вимог до суду, суди попередніх інстанцій виходили з того, що така позовна вимога не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Доводи касаційної скарги щодо порушення його прав, гарантованих Конституцією України не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте у цій справі, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Відповідно до статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з держави моральної шкоди, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, в тому числі і щодо обґрунтування суми моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги щодо не спростування судами приниження його ділової репутації, завдання йому душевних страждань, порушення його прав у результаті незаконних дій шкоди Сокальського районного суду Львівської області є безпідставними та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, зі змісту позовних вимог чітко вбачається, що їх предметом є виключно процесуальні дії судді щодо постановлення неправосудної ухвали при здійсненні правосуддя, внаслідок якої, як вказує позивач, він був позбавлений доступу до правосуддя, що спричинило приниження честі, гідності та його ділової репутації, йому була заподіяна моральна шкода.

Також у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст. ст. 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Посилання на те, що рішення суду першої інстанції є завідомо неправосудне, тому що не ґрунтується на законності, верховенства права, вимогах закону та були прийнято без дотримання Конституції та законів України, судова колегія не приймає до уваги, оскільки відсутній обвинувальний вирок чи інше відповідне рішення суду, на підставі яких встановлено незаконність дій судді Сокальського районного суду Львівської області при розгляді зазначеної цивільної справи, а тому відсутні правові підстави цивільно-правої відповідальності для відшкодування моральної шкоди згідно з ч. 5 ст. 1176 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 28 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року залишити без змін.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко