пр.№2/756/858/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2017 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Луценко О.М.,

при секретарі - Бублієві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,посилаючись на те, що з відповідачем ОСОБА_2 у 2012 році разом працювали по будівництву. На прикінці 2012 року у відповідача були викрадені будівельні інструменти, в крадіжці яких він звинуватив позивача. Відповідач почав ображати, принижувати, погрожувати позивачу фізичною розправою у разі неповернення грошових коштів( вартість викрадених будівельних інструментів) та спонукав написати розписку, що він начебто взяв борг у ОСОБА_2 177 000,00гривень та зобов»язався їх повернути. Під диктовку відповідача, він написав розписку, про те, що він начебто брав у ОСОБА_2 гроші в розмірі 177 000,00гривень та зобов»язується їх повернути.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять суд визнати недійсним правочин, розписку від 29.01.2013 року, про зобов»язання повернути грошові кошти в розмірі 177 000,00грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали та пояснили, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2016року встановлено, що договір позики був фактично укладений та гроші передані позивачу, а розписку позивач написав 29.01.2013 року, чим особисто підтвердив факт отримання грошей, які зобов»язався повернути до 01.03.2013 року. Крім того судовим рішенням, встановлено, що посилання відповідача на те, що розписка про отримання грошових коштів була написана ним під психологічним та фізичним тиском, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки доказів надано не було. Таким чином, позивач фактично не оспорює факту написання розписки, а оспорює факт написання розписки в добровільному порядку. Також відповідач заперечує факт застосування насильства щодо позивача, оскільки він не підтверджується жодним доказом по справі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача його представника, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 29.01.2013 року ОСОБА_1 написав розписку наступного змісту: « Я, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, проживаючого за адресою АДРЕСА_2, паспорт:НОМЕР_1, виданий Святошинським РВ ГУДМС України в м. Києві , 04.12.2012р., надаю дійсну розписку ОСОБА_2 про те, що отримав на руки в борг грошові кошти в розмірі 177 000,00грн. та зобов'язуюсь повернути до 01.03.2013р. Розписка написана мною власноручно, фізичного і морального тиску на мене не здійснювалось.» (а.с.11).

Наполягаючи на позові позивач та його представник пояснили, що 29.01.2013 року в момент написання розписки ОСОБА_1 будь-яких грошей не отримував та до позивача було застосовано тиск з боку ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З врахуванням доказів, які були надані сторонами по справі на спростування факту отримання в грошей, суд вважає доведеним факт, що ОСОБА_1 29.01.2013 року отримав в борг у ОСОБА_2 177 000,00гривень.

Що стосується написання розписки під тиском, то слід зазначити наступне.

Таким чином, під час розгляду справи судом, стороною позивача не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а саме, що договір позики укладено під впливом насильства. На думку суду, всі докази, на які посилається позивач в обґрунтування своїх доводів, не спростовує факту укладання між сторонами договору позики.

Так, з врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що договір позики відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки укладений у письмовій формі, а факт передачі грошей підтверджений відповідною розпискою (а.с. 11).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. б Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ст. 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У положенні ч. 1 ст. 8 ЦПК України зазначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи судом не встановлено підстав для визнання спірного договору позики недійсним. Позивачем не доведено, що зазначений договір не відповідав її внутрішній волі.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Так, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2016 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за спірною борговою розпискою (а.с.21-24).

Вказаним рішенням суду встановлено правову природу правовідносин, які склалися між сторонами за спірною розпискою та зроблено висновок про наявність між сторонами правовідносин саме з надання позики.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору позики від 29.01.20136 року недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст.ст.1, 3, 4, 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики- відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано Апеляційному суду м. Києва, через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів, з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів після отримання копії рішення стороною, яка не була присутня при його оголошені.

Суддя: О.М.Луценко