Справа № 351/388/17
Номер провадження №2/351/450/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 червня 2017 року м.Снятин
Снятинський районний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючого судді - Сегіна І.Р.,
з участю секретаря - Маланчук С.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Заболотівської районної лікарні, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним п.35 наказу за № 3пз від 24 січня 2017 року, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку, відшкодування моральної шкоди,-
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Заболотівської районної лікарні, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним п.35 наказу за № 3пз від 24 січня 2017 року, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що п. 35 наказу Заболотівської районної лікйрні за № 3 пз від 24.01.2017р. її звільнено з роботи сестри медичної палатної інфекційного віддлення Заболотівської районної лікарні з 31.01.2017 року, у зв'язку із скороченням штату - п.і ст. 40 КЗпП України. Вважає, що п. 35 вищевказаного наказу є незаконним, оскільки її звільнено з роботи з порушенням вимог трудового законодавства. Наказом відповідача за № 472 від 03.09.1980р. вона була прийнята на посаду медичної сестри терапевтичного відділення Заболотівської районної лікарні. Наказом за № 5 від 15.01.2004р. відповідач перевів її на посаду медичної сестри інфекційного відділення. На даній посаді вона працювала до 31.01.2017 року.
24 січня 2017 року відповідач видав наказ за № 3 пз. Пункт 35, відповідно до якого її звільнено у зв'язку із скороченням штатної чисельності -п. 1 ст. 40 КЗпП України. Звільняючи її з роботи відповідач не врахував її переважне право на залишення на роботі, оскільки в неї вища кваліфікація, що підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом за № 49/2 від 2005 року про присвоєння вищої кваліфікаційної категорії за спеціальністю медсестра стаціонару, наказом за № 96/2 від 09.12.2010 року підтверджено вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю сестринська справа, яку продовжено і підтверджено наказом від 03.12.2015р.
28 жовтня 2016 року відповідач вручив їй письмове попередження про скорочення штату працівників. Однак, в ньому не вказано про скорочення посади сестри медичної палатної інфекційного відділення і про ймовірне її вивільнення з даної посади. Таким чином її звільнено з роботи з порушенням вимог ст.ст. 5, 43 КзпП України. Своїми незаконними діями відповідач завдав їй моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона, ознайомившись із наказом про її звільнення отримала нервовий стрес, змушена була витрачати час на звернення до відповідача про видачу їй копій вищевказаних наказів, звертатися до адвоката за правовою допомогою, що завдало їй значних хвилювань. Вона втратила душевний спокій. Оскільки, хворіє серцево- судинними захворюваннями, то в зв'язку з вказаним стан її здоров"я погіршився. Моральну шкоду вона оцінює в 2000 грн. Проситьвизнати незаконним та скасувати пункт 35 наказу № 3 пз від 24.01.2017р., поновити її на роботі сестри медичної палатної інфекційного відділення Заболотівської районної лікарні з 31.01.2017р., стягнути в її користь втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з 31.01.2017р., виходячи з середньомісячного заробітку 3383 грн., а також стягнути в її користь 2000 грн. завданої моральної шкоди.
Позивачка в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, хоча про день і час розгляду справи судом був повідомлений належним чином. Судове засідання неодноразово відкладалося через неявку представника відповідача, а тому, враховуючи, що представлені у справі докази є достатніми для ухвалення рішення, суд вважає, що можливо провести заочне судове засідання у відсутності відповідача згідно ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення. До такого висновку суд приходить за наступних міркувань.
Відповідно до наказу № 15 від 28.10.2016р. Заболотівської районної лікарні внесено зміни до штатного розкладу та скорочення чисельності, а саме: наказано з 31.01.2017р. скоротити слідуючі штатні посади і відповідно включити їх із штатного розпису на 2017р., зокрема сестру медичну палатну інфекційного відділення - 4.75 ставки. Попереджено про ймовірне вивільнення з роботи у зв'язку із скороченням штатних посад працівників: ОСОБА_1 - сестру медичну палатну інфекційного відділення. А також, наказано підготувати та направити в профспілковий комітет Заболотівської РЛ подання щодо скорочення та звільнення з роботи вищезгаданих працівників по п.1 ст. 40 КЗпП України.
28.10.2016р. Заболотівською районною лікарнею винесено попередження про скорочення штату працівників про виникнення необхідності скорочення штатних посад та упорядкування штатного розпису на 2017р. відповідно до кошторисних призначень медичної субвенції на 2017р. по Заболотівській районній лікарні, у зв'язку із зменшенням обсягів фінансування, незабезпеченістю заробітною платою працівників Заболотівської РЛ. Так, ОСОБА_1 попереджено, що її посада скорочується, вакантні посади, які можуть бути запропоновані відсутні.
Наказом № 3 пз від 24.01.2017р. ОСОБА_1 сестру медичну палатну інфекційного відділення Заболотівської РЛ з 31.01.2017р. звільнено у зв'язку із скороченням штатної чисельності п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно ч.2ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників і випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Згідно вимог ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:
1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;
2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;
5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;
8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п.1ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1, ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Окрім того, судом двічі постановлювались ухвали від 03.04.2017р. та від 10.05.2017р. щодо витребування у Заболотівської районної лікарні первинних документів, які слугували підставою прийняття наказу про звільнення № 3зп від 24.01.2017р., зокрема, підтверджуючі документи щодо переважного права інших працівників на залишення на роботі перед ОСОБА_1. Однак такі документи суду не були надані, а також представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, доказів, які б спростовували наведені позивачем обставини суду не надав.
Судом встановлено, що відповідач, звільняючи позивача ОСОБА_1 у зв'язку із скороченням штатної чисельності п.1 ст. 40 КЗпП України, не дотримався вимог ст. 42 КЗпП України, а саме: не врахувава переважне право, передбачене законодавством, на залишення на роботі інших працівників перед позивачем.
Враховуючи викладені вище обставини, суд прийшов до висновку, що позивачка була звільнена без законної підстави та має бути поновлена на роботі.
Відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
А тому, позивачці має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 24.01.2017 року.
При розрахунку цього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Відповідно до абзаців 1 і 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Відповідно до абз. 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
Відповідно до ч. 2 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.
Протягом листопада-грудня2016р. - останніх двох місяців, які передували звільненню позивача з роботи (відповідно до довідки від 21.04.2017 р. № 117 ОСОБА_1 відпрацювала 53 дні (26+27).
За ці місяці її заробіток склав 6766,01 грн.. Середньоденний заробіток, згідно довідки про доходи Заболотівської районної лікарні від 21.04.2017р. № 117, розрахованої відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р., складає 127,66 грн.
Відповідно до абз 1 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.
Що стосується стягнення моральної шкоди, суд прийшов до висновку, що позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Суд прийшов до такого висновку по слідуючих міркуваннях.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та вважає, що позивачкою доведено факт завдання їй моральної шкоди незаконним звільненням в розмірі 1000 грн..
Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та присудження заробітної плати за один місяць.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача судовий збір, а також витрати на правову допомогу.
На підставі викладеного, ст. ст. 40, 47, 235 КЗпП України та керуючись ст.ст. 10,11, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд-
Позов задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати пункт 35 наказу № 3 від 24.01.2017р. Заболотівської районної лікарні в частині звільнення з роботи у зв'язку із скороченням ОСОБА_1.
Поновити ОСОБА_1 на посаді медичної палатної сестри інфекційного відділення Заболотівської районної лікарні.
Стягнути з Заболотівської районної лікарні на користь ОСОБА_1 7340 (сім тисяч триста сорок) грн. 44 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стягнути з Заболотівської районної лікарні на користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) грн. моральної шкоди.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Заболотівської районної лікарні на користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його постановив у разі подання заяви протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Снятинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий підпис

Суддя Снятинського районного суду Сегін І.Р.