Справа № 146/1569/16-ц Провадження № 22-ц/772/1546/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Сала Т.Б.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фінпром», відділ Держгеокадастру у Томашпільському районі Вінницької області про визнання недійсним договору оренди землі,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 1, 8945 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. У жовтні 2016 року ОСОБА_3 дізналася, що 20 серпня 2010 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фінпром» (далі - ТОВ «Торговий дім «Фінпром») було укладено договір оренди землі, який зареєстровано в установленому законом порядку. Проте договір оренди землі та акт приймання-передачі обєкта оренди ОСОБА_3 з ТОВ «Торговий дім «Фінпром» не укладала та не підписувала. Повноважень на підписання від свого імені вищезазначених документів та своєї згоди на укладання договору оренди землі ОСОБА_3 нікому не надавала.

Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив визнати недійсним договір оренди землі № 811 від 20 серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Торговий дім «Фінпром», який зареєстрований у Томашпільському РВ Вінницької РФ центру ДЗК 30 грудня 2010 року за № 26 та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник позивача ОСОБА_2 надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність; підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відділу Держгеокадастру у Томашпільському районі Вінницької області в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що перебіг строку позовної давності почався з часу отримання позивачем орендної плати та правовідносин, які виникли з договору оренди землі з 2010 року. ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом лише в листопаді 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Розглядаючи заяву, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Установлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 8 квітня 2003 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 1, 8945 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Підставою для видачі даного державного акта стало розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 27 березня 2003 року № 126.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 дізналася, що 20 серпня 2010 року між нею та ТОВ «Торговий дім «Фінпром» було укладено договір оренди землі, який зареєстрований у Томашпільському РВ Вінницької РФ центру ДЗК 30 грудня 2010 року за № 26 та підписаний акт приймання-передачі обєкта оренди.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та технічної експертизи від 24 березня 2017 року № 705/706/17-21 підпис від імені ОСОБА_3 у спірному договорі оренди землі № 811 від 20 серпня 2010 року та акті приймання-передачі обєкта оренди № 1 від 20 серпня 2010 року виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі).

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Судом під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою. Отже, спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_3, а тому суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Разом із тим представником відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності у цій справі.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Вирішуючи спір, суд врахував, що оспорений договір оренди укладено 20 серпня 2010 року, а із зазначеним позовом до суду ОСОБА_3 звернулася лише у листопаді 2016 року, тобто зі спливом 6 років.

Суд також врахував, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Однак позивач не довела в суді той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

При цьому судом першої інстанції правильно прийняті до уваги видатковий ордер про отримання грошових коштів за оренду земельного паю та копії відомостей на видачу зерна за оренду земельної ділянки за 2014 2016 роки, з яких слідує, що позивач отримувала орендну плату.

Також судом вірно врахована презумпція обовязку позивача знати про стан своїх майнових прав, з огляду на розташування земельної ділянки ОСОБА_5 на території Комаргородської сільської ради, тобто на близькій відстані від її місця проживання і, що остання щорічно отримувала плату за спірним договором оренди, а відтак суд дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач припускала, що одержує орендну плату за договором від 2003 року, укладеним між нею та СТОВ «Комаргородське», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначений договір не був предметом дослідження судом першої інстанції і не спростовують висновків суду щодо отримання орендної плати саме у відповідача.

Викладене свідчить, що судом у повному обсязі встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене у справі судове рішення є таким, що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.В. Оніщук

ОСОБА_6 Сало

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький