АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва 07 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №753/16381/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/4756/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна, вселення.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 2000 року проживає з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання з відповідачем народилась донька, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1. Зазначає, що у 2004 році вони з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1. На той час квартира перебувала в занедбаному стані та потребувала ремонту, який вона зробила за власні кошти. Спільне майно також складається з будинку АДРЕСА_2, який ОСОБА_2 побудувала за власні кошти, отримані внаслідок підприємницької діяльності. Крім того, зазначає, що з березня по травень 2014 року відпочивала з дітьми в Іспанії. Після її повернення відповідач категорично заборонив їй виїжджати з сином ОСОБА_6 до Англії, що призвело до сварки, після якої він її вигнав разом із дітьми з спірної квартири. Враховуючи вищевикладене, звернулась до суду з позовом та просить суд вселити її разом із малолітніми дітьми, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1. Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та виділити 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 з урахуванням інтересів малолітніх дітей; визнати її особою, яка створила новостворене нерухоме майно - житловий будинок, який не підлягав державній реєстрації, вважати її особою, яка є власником 3/4 матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_2; вважати її особою, яка є власником 3/4 матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва.

До початку судового розгляду, представником позивача було подано заяву, відповідно до якої просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю з 1994 року по травень 2014 року, вселити її разом із малолітніми дітьми, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_4, виділивши у її власність 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 з урахуванням інтересів малолітніх дітей; визнати її особою, яка створила новостворене нерухоме майно - житловий будинок, який не підлягав державній реєстрації, вважати її особою, яка є власником % матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_2; вважати її особою, яка є власником % матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Зокрема вказує на те, що суд першої інстанції під час розгляду однієї і тієї ж справи одного факту дійшов двох протилежних висновків, з одного боку: факт спільного проживання однією сім'єю з 2000 року встановлено рішенням по іншій справі між сторонами і суд позбавлений можливості розглядати зазначену вимогу за розглянутий період, з другого: прав та обов'язків, що притаманні подружжю за спірний період не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Крім того, під час винесення рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки та не прийняв до уваги, що таке рішення суперечить інтересам спільних дітей, оскільки таким рішенням дітей фактично позбавило їх право на житло.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_4, проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилась, до суду надано клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як убачається з матеріалів справи і встановлено судом, з 13 серпня 1983 року по 02 вересня 2003 року ОСОБА_4 перебував в офіційному шлюбі з ОСОБА_9.

Положеннями ст. 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу,

Разом з тим, відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень СК України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, яке відбулось 01 січня 2004 року.

Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється,

Враховуючи вищевикладене, заявлені вимоги щодо встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1994 року по 01 січня 2004 року підпадають під застосування норм Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), положеннями якого передбачена реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначеним Кодексом не передбачалось право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Водночас, наполягаючи на позовних вимогах, представник позивача зазначив, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 2000 року проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання сторони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Враховуючи, що дана обставина встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2011 року, а тому суд позбавлений можливості розглядати зазначену вимогу за розглянутий період повторно.

Разом з тим, заперечуючи проти позову та доводів апеляційної скарги, відповідач пояснив, що з 2010 року ОСОБА_2 разом із дітьми в спірній квартирі не проживали. З 2010 року ОСОБА_2 проживала з іншим чоловіком в належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_3. Від цих відносин ІНФОРМАЦІЯ_7 народився син ОСОБА_11.

Актом ЖБК «Хімік-20», мешканцями будинку АДРЕСА_1 повідомлено, що ОСОБА_2 разом із дітьми, ОСОБА_6, ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 не проживали, спільного господарства не ведуть, особисті речі в квартирі відсутні з 2010 року.

Відповідно до ч. 1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст.58 вказаного Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Наполягаючи на позовних вимогах позивач зазначала, що про те, що вони спільно проживали з відповідачем, проте не надає доказів, що між ними були усталені відносини, що були притаманні ним як подружжю, докази ведення спільного побуту.

Конституційним судом України у рішенні від 03.06.1999 року за №5-ргі/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначено таку обов'язкову ознаку члена сім'ї як ведення спільного господарства, чого в даній справі позивачем за визначений у позові період доведено не було.

Таким, чином існування між сторонами таких обов'язкових елементів сім'ї як взаємопов'язаність спільним побутом та його ведення, наявність у них усталених взаємних прав та обов'язків, що притаманні подружжю за спірний період не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю.

Згідно матеріалів справи, 01 квітня 2004 року ОСОБА_4 було відчужено квартиру АДРЕСА_4.

08 квітня 2004 року ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 5099/15-43/4444/16-43 від 13 квітня 2016 року визначити за результатами проведеного натурного обстеження квартири АДРЕСА_1 дату, період виконавця проведених будівельних робіт, перелік та об'єми робіт, а також вартість використаних матеріалів не вбачається за можливе.

13 листопада 2004 року ОСОБА_14 за договором дарування передала ОСОБА_4 у власність недобудований житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2. Недобудований житловий будинок, що дарується, побудований на 65,7% готовності, що підтверджується довідкою Обухівського бюро технічної інвентаризації від 30 листопада 2004 року за № 7493.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 5099/15-43/4444/16-43 від 13 квітня 2016 року визначити вартість будівельних робіт та вартість матеріалів, які були використані при проведенні будівництва будинку АДРЕСА_2 не видається можливим через відсутність вихідних даних.

Згідно відмітки в паспорті ОСОБА_2 у період з 05 грудня 1995 року по 18 травня 2010 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5; з 05 січня 2012 року по 05 квітня 2012 рік була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3; з 13 вересня 2012 року: АДРЕСА_6.

Відповідно до свідоцтва про народження, позивач ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_7, батьком - ОСОБА_15 (т.1 а.с.6).

В той же час, позивач ОСОБА_2 в позовній заяві зазначає, що вона разом мешкала з відповідачем до червня 2014 року.

Згідно довідки № 03 від 10 січня 2012 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_5.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 08.06.2016 по справі № 6-2253цс15 є обов'язковою для застосування відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.

Встановлено, що спірними є квартира АДРЕСА_1 та недобудований житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, що підтверджувало б ту обставину, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці чи за спільні кошти.

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: