У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 8 грудня 2005 року між відкритим акціонерним банком «Кредитпромбанк», правонаступником якого на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 березня 2013 року є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних на строк до 8 грудня 2025 року. На забезпечення виконання зобов'язань 8 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 803 867 грн 55 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не передбачає визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, а забезпечує можливість останнього задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, оскільки це є позасудовим способом захисту.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 8 грудня 2005 року між відкритим акціонерним банком «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних на строк до 8 грудня 2025 року. На забезпечення виконання зобов'язань 8 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

26 березня 2013 року між відкритим акціонерним банком «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого останнє набуло права право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3 Отже, у силу ст. ст. 512, 514 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» стало новим кредитором боржника.

Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 803 867 грн 55 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У чч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Отже, аналіз положень ст. ст.33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-1388цс16, від 9 серпня 2017 року № 6-2213цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з п. 4.3 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється такими способами: іпотекодержатель від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам.

Умови цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та мають силу договору про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Установлено, що ОСОБА_3 не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачене право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність на підставі цього договору та рішення іпотекодержателя (п. п. 4.3 договору), тобто позикодавець має право на визнання права власності на предмет іпотеки.

Проте суди не звернули уваги на те, що хоча спосіб захисту прав іпотекодержателя є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні ст. 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами, однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суди не врахували порушення прав кредитора, які підлягають захисту в спосіб, визначений у застереженні іпотечного договору.

Таким чином, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернули, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, зокрема, чи звертався позивач до державного реєстратора, чи порушені відповідачем права кредитора, не врахували, щобанк скористався своїм правом на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна та дійшли передчасного висновку про відмову в позові,позбавивши ПАТ «Дельта Банк» законного захисту свого порушеного права.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнитичастково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик