Справа №473/5926/14-ц 19.06.2017 19.06.2017 19.06.2017
Провадження №22-ц/784/1318/17
Справа №473/5926/14-ц
Провадження № 22-ц/784/1318/17 Суддя по першій інстанції - ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

19 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Шагаєм О.А.,

за участю: позивача ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю,

встановила:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'ю з ОСОБА_4, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно як частку в спільній сумісній власності (т. 1 а.с.7-13).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2017 року за заявою ОСОБА_3 залишені без розгляду позовні вимоги в частині розподілу спільного сумісного майна, визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використанні для будівництва літньої кухні на земельній ділянці за адресою: Миколаївська область м. Вознесенськ, вул. Східна, 57, загальною вартістю 22 092 грн. 82 коп. (т.2 а.с. 7-10)

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що проживала однією сім'ю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство з березня 2004 року по січень 2012 року.

За цей період вони за сумісні кошти здійснювали будівництво житлового будинку, господарських споруд, яке не звершене, по вул. Східна, 57 в м. Вознесенську на земельній ділянці, яка була відведена для цієї мети ОСОБА_4 .

Посилаючись на вимоги ст. 74 СК України, позивач вважала, що частина будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва будинку, будівель та споруд є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, і на нього поширюються положення глави 8 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на викладене, уточнюючи позовні вимоги, просила встановити факт її проживання однією сім'ю з ОСОБА_4 з березня 2004 року по січень 2012 року, визнати спільною сумісною власністю зазначені в позові будівельні матеріали та обладнання, що були використані для будівництва, загальною вартістю 44 793 грн. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на його необґрунтованість.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу з березня 2004 року по січень 2012 рік. Відмовлено у задоволенні інших вимог.

-2-

Додатковим рішенням того ж суду від 03 травня 2017 року з ОСОБА_4 та користь ОСОБА_3 стягнуто судовий збір 121 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення місцевого суду, просила його скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю з відповідачем, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з їх доведеності і в цій частині рішення суду не оскаржувалось.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 про придбання з відповідачем внаслідок спільної праці будівельних матеріалів та обладнання, що були використані для будівництва.

Суд вірно виходив з положень ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я як соціальна група складається з людей, що здійснюють свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей тощо.

Вимогами ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала, що з березня 2004 року по січень 2012 рік проживала разом із відповідачем однією сім'єю в м. Вознесенську в різних місцях, а після того, в літній кухні, яку збудували на земельній ділянці, яка була відведена для будівництва житлового будинку ОСОБА_4, за адресою вул. Східна, 57.

За цей період вони за сумісні кошти здійснювали будівництво житлового будинку, господарських споруд, яке не звершене.

Встановивши те, що позивачем надані докази на підтвердження того, що сторони спільно проживали, були пов'язані спільним господарством, мали взаємні права та обов'язки і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, та те, що сторони не перебували у іншому зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в зазначений позивачем період.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, суд виходив з того, що позивачем недоведений факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, не було підтверджено час придбання майна, а саме те, що вказане майно було набуто під час їх спільного проживання, а також позивачем не надано доказів джерело набуття майна (кошти, за які таке майно було набуте).

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісною власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

-3-

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку з цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку (п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вознесенської міської ради Миколаївської області від 28 вересня 2006 року № 12 ОСОБА_4 дозволено складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Східній, 57, приблизно площею 0,1 га для надання її у власність для будівництва житлового будинку (т.1, а.с. 32).

27 вересня 2012 року на підставі рішення Вознесенської міської ради від 25 травня 2010 року № 17 йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку (т. 1 а.с.45).

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 24 жовтня 2006 року за № 174 відповідачу дозволено будівництво індивідуального житлового будинку житловою площею 30, 94 кв.м, загальною площею 77,81 кв. м. та господарчих споруд: сараю 4х4м, літньої кухні розміром 7х4 м, по вул. Східній, 57 в м. Вознесенську (т.1 а.с.82, 83).

З технічного паспорту на житловий будинок № 57 по вул. Східна, що виготовлено станом на 23 січня 2015 року, вбачається, що за цією адресою розташовані літня кухня Б-1, прибудова (будується), навіс В-1, сарай Г-1, вбиральня Д-1, споруда № 1, огорожа № 2-4. При цьому, навіс, сарай та вбиральня побудовані у 2015 році.

Достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували спільне придбання сторонами будівельних матеріалів використаних для будівництва у 2015 році вказаних споруд, позивач суду не надала, хоча це згідно ст. 60 ЦПК України, є її обовязком.

При цьому посилання позивача на постанову Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 червня 2015 року про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення щодо будівництва зазначених споруд під час спільного проживання сторін є необґрунтованими, оскільки цим судовим рішенням не вирішувався спір про час їх будівництва і воно не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи.

За такого, висновок суду першої інстанції про те, що будівельні матеріали використані для будівництва зазначених споруд, що побудовані у 2015 році, не можна вважати спільною сумісною власністю сторін, є вірним.

-4-

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що у 2006 році проживаючи з відповідачем однією сімєю вони разом придбали вищезазначену земельну ділянку з господарськими спорудами, збудували літню кухню.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що земельну ділянку з розташованою на ній літньою кухнею вони за усною угодою придбали у ОСОБА_6 весною 2006 року за 1 500 грн..

З матеріалів інвентарної справи № 10564 вбачається, що станом на 06 липня 2006 року на земельній ділянці, яка надана ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради № 50 від 29 березня 2000 року, були побудовані літня кухня Б-1 (1996 рік побудови), тамбур б-1, басейн № 1 вартістю 4 926 грн. (т. а.с.18).

Зі змісту розписки ОСОБА_7 (дружини ОСОБА_6М.) вбачається, що 27 травня 2003 року вона від ОСОБА_4 отримала 1 500 грн. за продаж літньої кухні по вул. Східній № 57 в м. Вознесенськ, тобто до проживання сторін однією сімєю. І саме цю суму оплати за спірне майно вказала і позивач.

Законність цієї розписки позивачем не спростована належними та допустимими доказами, а вважати її такою, що написана лише у звязку з розгляду даної справи, є припущенням.

Тому саме по собі звернення 27 червня 2006 року ОСОБА_6 до Вознесенського міськбюро техінвентаризації за видачею довідки характеристики на відчуження майна, не спростовує висновок суду першої інстанції про те, що спірне майно є особистою приватної власністю відповідача, оскільки придбане ним до проживання однією сімєю з позивачем.

Разом з тим, на правовідносини, які виникли у 2003 році розповсюджуються положення ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якого, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Оскільки сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, то, відповідно до змісту цієї норми права і з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК, позивач зобов'язана була довести, надавши належні та допустимі докази на підставі статей 58, 59 ЦПК, що спільна сумісна власність членів сім'ї (спірне майно) створена за рахунок спільної праці та її трудової участі.

Між тим, на підтвердження своїх витрат, пов'язаних із придбанням відповідачем у 2003 році спірного майна позивачем не надано письмових доказів та належного обґрунтування щодо понесених нею витрат, їх джерело тощо.

Пояснення усіх допитаних свідків носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання позивача та ОСОБА_4

На підтвердження будівництва, зокрема, на будівельні роботи, та її участі у виконанні будівельних робіт позивачем не надано письмових доказів та належного обґрунтування щодо конкретного періоду проведення певних робіт, понесених нею витрат, їх джерело тощо.

Інших доказів щодо трудової участі та грошових затрат у будуванні спірного майна позивачем не надано.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, в зв'язку з їх недоведеністю.

При цьому, колегія суддів вважає, що встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу не впливає на правильність висновків суду по суті позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності, оскільки підтвердження цього факту не є правовою підставою для задоволення вказаних позовних вимог.

-5-

За такого, доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду першої інстанції та упередженість суду є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню понесені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відхилити, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року та додаткове рішення того ж суду від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_8