РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року м. Кремінна

Справа № 414/1130/17

Провадження № 2-о/414/147/2017

Кремінський районний суд Луганської області в складі

головуючої судді Тесленко І.О.,

за участі секретаря Бутилкіної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кремінна цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Сєвєродонецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області про встановлення факту народження дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду із заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що 11 жовтня 2016 року в м. Луганську в так званому «Державному закладі Луганський перинатальний центр» народила хлопчика, про що було видано виписний епікриз та згодом Свідоцтво про народження серії І-ВВ № 012177 від 19 листопада 2016 року так званим «Жовтневим відділом записів актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції ЛНР». Сєвєродонецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції не приймає цей документ для державної реєстрації народження її сина, оскільки його видано не легітимним органом, тому просить суд встановити факт народження 11 жовтня 2016 року в м. Луганськ у громадянки України у ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована по кварталі Комарова м. Луганська, Україна, другої дитини сина.

Заявник в судове засідання не зявилась, до суду надала заяву в якій просила справу розглянути без її участі, за участі представника. Представник просила справу розглянути за її відсутності.

Представник заінтересованої особи Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно з положенням абз.5 ч.4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», від 1 липня 2010 року № 2398-VI, підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок утворення медичної консультаційної комісії та положення про неї затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту народження.

Згідно з ч.1 ст.257-1 цього Кодексу заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Згідно до приписів п.8 ч. ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Судом встановлено наступне.

Як вбачається з індивідуальної карти вагітної і породіллі № 126/30 та інших матеріалів, що додані заявником, 11 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 в так званому «Державному закладі Луганський перинатальний центр» м. Луганськ народила хлопчика, вагою 3450 грам, дитина є другою у матері (а.с. 6-12).

Згідно до виписного епікризу № 921 від 14 жовтня 2016 року, 11 жовтня 2016 року у ОСОБА_1 народилася дитина, вагою 3900 гр. (а.с. 17).

Відповідно до Свідоцтва про народження так званого «Жовтневого відділу записів актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції ЛНР» від 19 листопада 2016 року у громадян України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 11 жовтня 2016 року народився син ОСОБА_3 (а.с. 19).

Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції відмовлено заявнику у державній реєстрації народження сина на підставі видачі лікарського свідоцтва про народження органом, який відсутній в Єдиному державному реєстрі підприємств, організацій та установ, зареєстрованих на підконтрольній Україні території (а.с. 18).

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VIII від 17.03.2015р., визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких, відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16.09.2014р., запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р., зазначений вище населений пункт є тимчасово окупованою територією, що не підконтрольна українській владі.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів цієї категорії на такій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. А тому заявник не має іншої можливості, окрім як у судовому порядку, звернутися за захистом своїх невизнаних прав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту народження дитини обґрунтована та така, що підлягає повному задоволенню, оскільки у звязку складною ситуацією в державі, а саме проведенням антитерористичної операції та окупації частини території України, заявник не має змоги зареєструвати народження дитини у встановленому законом порядку, а тому є всі підстави задоволення заяви та встановлення юридичного факту народження у громадянки України ОСОБА_1 11 жовтня 2016 року в м. Луганську Україна в так званому «Державному закладі Луганський перинатальний центр» другої дитини - хлопчика, а рішення необхідно допустити до негайного виконання.

На підставі викладеного та керуючись ст. 10, 11, 60, 212-215, 256, ч. 1 ст.257-1, п.8 ч. ст.367 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Сєвєродонецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області про встановлення факту народження дитини задовольнити.

Встановити юридичний факт народження 11 жовтня 2016 року в м. Луганську Україна, у громадянки України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, другої дитини хлопчика.

Рішення допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення, протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.О. Тесленко