АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1909/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5, 39 Кваша І. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБондаренка С. І., Храпка В. Д.
при секретаріЧуйко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Чорнобаївська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину будинковолодіння та зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року позивач за первісним позовом ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Чорнобаївська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину будинковолодіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 07 грудня 1990 року між позивачем та ОСОБА_9 було укладено шлюб. В період спільного проживання вона разом з чоловіком проживали та вели господарство у будинку за адресою АДРЕСА_1.

Спільно ними було побудовано гараж, кухню, будівлю для підсобного господарства, погріб, зробили огорожу подвір'я, поставили металеві ворота, зробили капітальний ремонт будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 помер. Після його смерті залишилося спадкове майно - ? частини відповідного житлового будинку та 0,250 га земельної ділянки, що належала ОСОБА_9 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 10.11.2000 року.

24 листопада 2000 року на підставі договору дарування житлового будинку позивач набула у власність ? частини будинку із відповідною частиною надвірних споруд за адресою АДРЕСА_1.

На момент смерті чоловіка, ОСОБА_6 проживала із ним однією сім'єю, а у встановлений законодавством 6-місячний строк звернулась до державного нотаріуса Чорнобаївської державної нотаріальної контори. Державним нотаріусом було заведено спадкову справу, проте у видачі свідоцтва про прийняття спадщини їй було відмовлено, оскільки будівлі, які знаходяться на прибудинковій території по АДРЕСА_1, не зареєстровані належним чином.

Крім того, позивач вказує, що у померлого ОСОБА_9 є діти від першого шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які разом з батьком не проживали.

На підставі викладеного та врахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_6 просила суд визнати ? частину будинковолодіння та земельну ділянку, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 Чорнобаївського району Черкаської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_6; визнати за позивачем право власності на ? частину від спільного сумісного майна подружжя, яке складається з ? частини домоволодіння і земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 Чорнобаївського району Черкаської області; визнати за позивачем право власності на 1/3 частину від спадкового майна, що складає 1/12 частку від домоволодіння та земельну ділянка вищезазначеною адресою; визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за кожною в порядку спадкування право власності на 1/12 частину домоволодіння і земельної ділянки за вказаною адресою.

10 серпня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6 про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що після смерті їх батька ОСОБА_9 відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0,250 га, автомобіль ВАЗ, мотоцикл, човен та інше майно. У встановлений законодавством строк відповідачі прийняли спадщину після смерті батька, подавши відповідні заяви нотаріусу Чорнобаївської державної нотаріальної контори.

Постановою нотаріуса Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 08.06.2016 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку та земельну ділянку, легковий автомобіль ВАЗ 2103 та мотоцикл, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів.

Позивачі за зустрічним позовом вважають, що розмір їх часток становить 2/3, а відповідачки - 1/3, та що їм має бути виділено автомобіль, а ОСОБА_6 - мотоцикл.

Крім того вказують, що відповідачка не пускає їх у двір та неодноразово погрожувала їм фізичною розправою, в зв'язку з чим вони позбавлені можливості володіти та користуватись земельною ділянкою і будинком.

З огляду на викладене та уточнивши позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили суд визнати за кожною з них право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, 1/3 частину земельної ділянки, 1/3 частину автомобіля ВАЗ 2103, 1/3 частину мотоциклу ИЖ-Ю; зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їм перешкод у користуванні жилим будинком з надвірними спорудами, земельною ділянкою; стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 серпня 2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Чорнобаївська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину будинковолодіння задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом на частину нерухомого майна, що належало ОСОБА_9, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1:

- 1/6 частину будинку з надвірними спорудами;

- 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею - 0,25 га, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 відшкодування за понесені судові витрати з кожної по 1350, 40 грн.

В решті вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7, право власності в порядку спадкування за законом на частину нерухомого майна, що належало ОСОБА_9, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1:

-1/6 частину будинку з надвірними спорудами;

- 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею - 0,25 га, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства.

Визнано за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування за законом на частину нерухомого майна, що належало ОСОБА_9, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1:

- 1/6 частину будинку з надвірними спорудами;

- 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею - 0,25 га, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства.

Визнано за ОСОБА_8, ОСОБА_7 право власності по 1/3 частині на транспортні засоби, що належали ОСОБА_9, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року:

- мотоцикл «ИЖЮ», 1990 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4;

- автомобіль «ВАЗ-2103», 1977 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7, ОСОБА_8 відшкодування за понесені судові витрати по 517,07 грн.

В решті вимог відмолено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його змінити та задовольнити її позовні вимоги до відповідачів, а в зустрічному позові відмовити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.04.1982 року між позивачем та ОСОБА_9 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу у відділі РАГСу Автозаводського райвиконкому м. Кременчук було зроблено запис за № 134.

В подальшому шлюб було розірвано та 07.12.1990 року укладено повторно, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу № НОМЕР_5.

Спільних дітей у подружжя не було, проте у ОСОБА_9 є діти від першого шлюбу - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 помер, про що в книзі реєстрації актів про смерть ІНФОРМАЦІЯ_4 року зроблено запис за №14 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, входять: земельна ділянка площею 0,250 га, що належала ОСОБА_9 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 10.11.2000 року; мотоцикл «ИЖЮ», 1990 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1; автомобіль ВАЗ-2103, 1977 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2; ? частина житлового будинку АДРЕСА_1 Чорнобаївського району, що належала померлому згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_7 від 07.11.2000 року, виданого на підставі рішення №57 виконкому Жовнинської сільської ради від 31.10.2000 року.

Рішенням виконавчого комітету Жовнинської сільської ради №57 від 31 жовтня 2000 року було вирішено оформити право власності по ? частині будинку № АДРЕСА_1 Чорнобаївського району за ОСОБА_10 та померлим на той час ОСОБА_9, про що видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок.

24 листопада 2000 року ОСОБА_10 подарувала свою частину спірного будинку позивачу ОСОБА_6, що підтверджується договором дарування, зареєстрованого в реєстрі №1565.

Крім того, районним судом встановлено та підтверджується технічним паспортом на житловий будинок (т. 1 а.с. 20-23), спірний будинок з надвірними спорудами був побудований в 1957 році. Подружжя ОСОБА_6 почали проживати в ньому в 1988 році.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, оскаржуючи рішення суду вказує, що житловий будинок в якому вона проживала з покійним ОСОБА_9 значно збільшився у вартості, внаслідок чого повинен бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, оскільки будинок знаходиться на земельній ділянці, яка була приватизована ОСОБА_9, то у відповідності до ст. 30 ЗК (в редакції 1992 року) разом з переходом права власності на будинок відбувається і перехід права власності на земельну ділянку на якому він знаходиться. Таким чином апелянт вважає, що розмір часток при спадкуванні вказаного майна необхідно змінити з врахуванням викладених доводів.

Колегія суддів, перевіривши твердження апелянта приходить до висновку, що вони є необґрунтованими та не підтвердженими відповідними належними та допустимими доказами, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 22 КпШС, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Частиною першої статті 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року, роз'яснено судам, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст. 25 КпШС спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Так, колегія суддів перевіряючи доводи апелянта виходить з того, що збільшення вартості майна або істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В позовній заяві ОСОБА_6 вказувала, що в період спільного співжиття з покійним ОСОБА_9, ними було побудовано гараж, кухню, будівлю для підсобного господарства, погріб, зробили огорожу подвір'я, поставили металеві ворота, зробили капітальний ремонт будинку.

ОСОБА_6 вважає, що побудовані господарські будівлі свідчать про факт істотного збільшення вартості майна, а тому домоволодіння має бути визнане спільним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується, що дійсно в 1992 році за вказаною адресою було побудовано сараї, гараж, перебудовано літню кухню, що підтверджується матеріалами інвентарної справи та технічним паспортом на житловий будинок садибного типу.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року визначено, що спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.

Як зазначалося вище для визнання спірного будинку об'єктом спільної сумісної власності необхідним є визначення збільшення вартості спірного майна під час шлюбу та істотність такого збільшення шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення та його вартості після поліпшення.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 вказала, що проведення експертизи є недоцільним, оскільки технічний паспорт містить вичерпні відомості щодо року та вартості будівель та споруд.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що з'ясування істотності збільшення вартості майна під час перебування у шлюбі потребує спеціальних знань у галузі будівництва, однак позивачем за первісним позовом клопотання щодо проведення судово-будівельної експертизи в порядку ст.ст. 143, 144 ЦПК України не заявлялося з зазначених вище підстав.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б безспірно свідчили про збільшення вартості спірного будинку в період шлюбу позивача та її покійного чоловіка з 1988 року по 2000 рік, внаслідок затрат подружжя на його поліпшення, при цьому участь у будівництві надвірних будівель та споруд, підсобних приміщень не створює виникнення спільної сумісної власності на ці споруди, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки житлова площа будинку не змінювалась, а за рахунок будівництва надвірних споруд не може бути визнано право власності на будинок, колегія суддів вважає, що ? частина будинку № АДРЕСА_1 Чорнобаївського району Черкаської області є особистою власністю ОСОБА_9, а тому його частка підлягає спадкуванню в загальному порядку в рівних частинах між його спадкоємцями.

Відповідно до державного акту серії НОМЕР_8, виданого згідно рішення виконавчого комітету Жовнинської сільської ради № 8 від 02.03.1995 року, ОСОБА_9 належала земельна ділянка площею 0, 25 га по АДРЕСА_1.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Вказане викладене у правовій позиції, яку висловив Верховний Суд України в постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та яка є обов'язковою для застосування судами України в силу ст. 360-7 ЦПК України.

З огляду на викладене, судова колегія вважає невірними та безпідставними доводи апеляційної скарги, щодо набуття позивачем за первісним позовом права власності на ? частину земельної ділянки у зв'язку з набуттям права власності на ? частину будинковолодіння по договору дарування.

А тому колегія суддів приходить до висновку про законність і обґрунтованість та ухвалення рішення судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та з правильним вирішенням спору по суті.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :