Справа № 729/488/17
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2017 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

судді Бойко В.І.,

за участю секретаря Шлапак Н.А.,

позивача ОСОБА_1,представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та зобовязання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,28 га від 28.09.2000 серії ІІ-ЧН № 034897 та про зобовязання ОСОБА_3 повернути вищевказану земельну ділянку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що представники церковної громади повідомили його про те, що збираються огородити власну територію. Під час обстеження місцевості виявилося, що він не матиме змоги користуватися дорогою місцевого значення, оскільки дорога опинилась в приватній власності згідно документів ОСОБА_3 Згідно Генерального плану села та будівельного паспорта виданого на його імя по вул. Шутова 21,23,25,27 чітко зазначена дорога. Але фактично проїзд збоку вул. Шутова 21 відсутній, а з боку Шутова 25,27,29 опинився в приватних руках. Намагаючись вирішити питання стосовно проїзду він встановив, що місцевий проїзд разом з земельною ділянкою приватизував ОСОБА_3 У нього дійсно є державний акт на право приватної власності на землю, куди й увійшли землі місцевого проїзду. Відповідно до державного акта на землю у приватних руках опинилась дорога і як наслідок проїзд заборонений.

Для зясування всіх обставин по справі він звернувся до Голови сільської ради ОСОБА_5. З її слів та екс-секретаря Браницької сільської ради зясувалось, що рішень про передачу землі в приватне користування не надавалось та запропоновано проїзд по території церковної громади. Маючи генеральний план, будівельний паспорт Голова Браницької сільської ради самоусувається від вирішення питання по суті аргументуючи це тим, що не може скласти акт в якому чітко зазначити розбіжності між фактично встановленими межами на місцевості із врахуванням до см.

Відповідно до листа відповіді наданого прокурором Власком І.А. на підставі рішення був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.09.2000 серії II ЧН № 034897 загальною площею 0,28 га., а питання підняті в зверненні стосовно рішення так і не розглянулись.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві, просить їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача зазначила,що передумовою звернення до суду позивача був факт предачі земельної ділянки загального користування, яка є частиною місцевого проїзду у приватну власність відповідача . Вона не заперечувала, що на даний час проїзд є вільний, але умайбутньтому відповідач може загородити місцевий проїзд і доступ до їхнього будинку може бути закритий.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали посилаючись на те, що вони необґрунтовані ніякими доказами, адже немає жодних перешкод в проїзді позивачу до свого будинку, посилання позивача на розбіжності між фактично встановленими межами з відповідною документацією також не підтверджені жодними доказами.

Представник третьої особи позовні вимоги не визнала та пояснила ,що наданий час відповідач ніяких прешкод у користуванні загальним проїздом позивачу не чинить .

Вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які пояснили, що ОСОБА_3 ніяких перешкод, пов'язаних з проїздом по дорозі місцевого проїзду жителям села, а також позивачу не чинить, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Відповідно до рішення виконавчого комітету № 20 від 17 травня 2000 року Браницької сільської ради відповідачу ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка в розмірі 0,25 га для будівництва житлового будинку за адресою: вул. Шутова, 27 с. Браниця Бобровицького району Чернігівської області ( а.с. 90 ), на даний час рішення чинне і не скасоване.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 28 вересня 2000 року був виданий державний акт 11 -ЧН № 034897 на прав приватної власності на земльну ділянку площею 0, 28 га для обслуговування житлового будинку та 0, 03 га для ведення підсобного господарства .

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч.1 с. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 с. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України

Згідно ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно із ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена судом в постанові від 4 червня 2014 року (справа № 6 - 46 цс 14), відповідно до статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними і допустимими. Підстави звільнення від доказування визначені у ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 15 ЦК України визначає що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави вважати, що його права можуть бути порушені іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону певних дій, які можуть порушити його право.

Відповідно до п. а) ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо);

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідачем порушені його права, що стосуються проїзду на землі загального користування, яка не може передаватись у приватну власність. При цьому клопотань щодо призначення по справі земельно-технічної експертизи позивачем заявлено не було.

Тобто, позивач не довів тих обставин на які він посилався як на підставу позовних вимог, не надав докази в обґрунтування позовних вимог, що є її обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу. Суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 57, 59 ЦПК України, з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Таким чином, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст. 57-59 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 321, 328, 373 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 13, 57, 60, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку на території Браницької сільської ради , площею 0,28 га виданого Браницькою сільською радою на ім"я ОСОБА_3 від 28.09.2000 року серії 11 ЧН № 034897 та зобовязання відповідача повернути земельну ділянку площею 0,3 га, що розташована в с. Браниця Бобровицького району Чернігівської області у розпорядження Браницької сільської ради Бобровицького району відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Бобровицький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.І. Бойко