У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л.,Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк), у якому просили суд визнати недійсним кредитний договір № ML-B02/020/2008, укладений 22 лютого 2008 року між ОСОБА_6 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»); визнати недійсним договір іпотеки № PML-B02/020/2008, укладений 22 лютого 2008 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір поруки № SR-B02/020/2008, укладений 22 лютого 2008 року між ОСОБА_7 та ЗАТ «ОТП Банк», з метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог, позивачі посилались на те, що оспорюваний кредитний договір суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком не було надано позичальникові повної інформації щодо вартості кредиту, її складових. Банком зарахування коштів на повернення кредиту проводилося з порушенням погоджених сторонами умов. Крім того, умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника та призводять до дисбалансу договірних прав і обов'язків його сторін. Позовні вимоги щодо визнання недійсними оспорюваних договорів поруки та іпотеки позивачі вважають похідними та просили суд такі договори також визнати недійсними.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 04 лютого 2016 року, в позові ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з безпідставності позовних вимог.

Судами встановлено, що 22 лютого 2008 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-B02/020/2008, за умовами якого останній надав позичальникові кредит у розмірі 27 478,45 швейцарських франків для придбання нерухомості зі сплатою процентів у розмірі 4,49% річних (а.с. 6-13, т. 1).

Також, 22 лютого 2008 року, в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки №SR-B02/020/2008, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх борових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань (а.с. 15-16, т. 1).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань, що випливають з кредитного договору № ML-B02/020/2008 від 22 лютого 2008 року та додаткових угод до нього, 25 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Калинівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а.с.17-22, т. 1). Предметом іпотеки є нерухоме майно: цілий житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 90,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, в реакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно ст. 627 ЦК України, чинної на час укладення договору, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пунктом 1.8 частини № 2 кредитного договору встановлено умови дострокового виконання боргових зобов'язань за ініціативою позичальника. Зокрема п. 1.8.2. встановлено, що в разі дострокового виконання позичальником частини боргових зобов'язань сторони виключно за вимогою позичальника та за умови сплати позичальником на користь банку комісії, розмір якої визначається тарифами, підписують графік платежів у новій редакції. Не підписання графіку платежів у новій редакції не звільняє позичальника від обов'язку належно виконувати боргові зобов'язання за цим договором.

Згідно п. 1.8.3 частини № 2 кредитного договору, кошти на повне чи часткове дострокове погашення боргових зобов'язань списуються банком у межах залишку коштів на поточному рахунку позичальника на підставі письмового повідомлення (заяви) позичальника у порядку, передбаченому п. 1.5. (з підпунктами) цього Договору в сумі та у дату, вказану в письмовому повідомленні (заяві) про здійснення такого дострокового погашення.

Згідно п. 1.8.5. частини № 2 кредитного договору, дострокове виконання боргових зобов'язань не звільняє позичальника від обов'язку здійснювати щомісячні платежі в строках, в порядку та в розмірі, що передбачені цим договором.

Позивач ОСОБА_6 неодноразово звертався до відповідача щодо списання коштів, згідно копій наданих заяв (а.с. 23 - 28, т. 1), та їх відповідно до договору списання відображено у виписці по особовому рахунку позичальника (а.с. 220 - 225 т. 1).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, з дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно наданих позивачами копій квитанцій (а.с. 82-175, т. 1), останніми вказано про сплату комісії за надання дозволу на відстрочку оформлення державного акту на земельну ділянку (а.с. 82, 87, 107, т. 1), комісії за кредитне обслуговування згідно тарифів банку (а.с. 95, т. 1) та прийом платежів згідно тарифів банку (а.с. 96, т. 1), решта квитанцій стосуються внесення коштів на поточний рахунок позичальника, який відкривається позичальником шляхом укладення відповідного договору з банком, та квитанцій на придбання відповідної валюти, порядок щодо придбання якої в касі банку встановлено додатковим договором від 22 лютого 2008 року, п. 1.11.2 з відповідними застереженнями, в яких позивач висловив свою обізнаність з обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством (а.с. 14 т.1). Також судом першої інстанції правильно зауважено, що комісія за надання дозволу на відстрочку оформлення державного акта на земельну ділянку, її сплата позивачем ОСОБА_6 взагалі не передбачена укладеним між сторонами кредитним договором, та останній не був зобов'язаний здійснювати її виплату.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що підстави для визнання недійсним кредитного договору № ML-B02/020/2008 в цілому відсутні, а вимог про визнання окремих положень кредитного договору недійсними позивачами не ставилось. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, відповідно відсутні підстави для визнання недійсними укладених на його забезпечення договорів поруки та іпотеки.

Посилання заявників у касаційній скарзі на неправильне зарахування відповідачем грошових коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості не позбавляє позивачів, в разі їх непогодження з розрахунками банку, звернутись з окремим позовом щодо перерахунку сплачених коштів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко