АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1474/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі:головуючої-судді Грох Л.М.,

суддів Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю сторін та їх представників,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька та надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду дитини за кордон без згоди батька за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 07 липня 2017 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

В червні 2017 року ОСОБА_2 звертаючись до суду з цим позовом до ОСОБА_3, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд їхнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Туреччини з 20 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року для відпочинку та оздоровлення, і до Польщі з 1 вересня 2017 року по 30 листопада 2017 року для відвідин сестри ОСОБА_5 у супроводі матері без згоди та супроводу батька, а також надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду дитини за межі України без згоди батька, посилаючись на те, що відповідач такої згоди не дає.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 07 липня 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає рішення суду необґрунтованим, незаконним, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції не взято до уваги довідку лікаря про необхідність оздоровлення сина ОСОБА_4 у гірських та морських кліматичних умовах. Виїзд у Польщу до доньки також планувався у період канікул сина або на вихідні, але ніяк не в період навчання дитини. Виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або на довгострокове перебування за межами України і відповідає інтересам дитини.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Відповідач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ч.1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, порушив норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим оспорюване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Так, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_4.

Зараз сторони проживають окремо, малолітній ОСОБА_4 зареєстрований і проживає разом з матір'ю в АДРЕСА_1.

Батько дитини не надає згоди на її виїзд за межі України.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і не оспорюються сторонами.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності доцільності виїзду дитини у Туреччину для відпочинку та оздоровлення, а виїзд дитини до Польщі в період навчального року не відповідатиме її інтересам.

Проте з таким висновком не можна погодитися в повному обсязі, зважаючи на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Аналогічну норму містить підпункт 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, за яким виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

На час розгляду справи апеляційним судом період, на який позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_4 до Туреччини (з 20 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року) сплинув, тому формально відсутні підстави для задоволення позову в частині цих вимог.

Відповідно до підпункту 2 пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152, оформлення, обмін та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, здійснюються на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

Отже, вимога щодо надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду дитини за межі України без згоди батька не ґрунтується на нормах закону і тому не підлягає задоволенню як безпідставна.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності відмови у виїзді до Польщі, колегія суддів приймає до уваги таке.

Сторони не заперечують, що сестра малолітнього ОСОБА_4 ( донька позивачки) ОСОБА_5 проживає у Польщі, тому ця поїздка з можливістю відвідати сестру, огляду визначних місць та пам'яток країни відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її розвитку, розширенню кругозору.

Посилання відповідача на можливість виїзду позивачки з сином на постійне місце проживання за кордон не ґрунтується на доказах і є безпідставним.

В свою чергу не заслуговують на увагу і твердження відповідача про відсутність фінансових можливостей у матері та її проблеми зі здоров'ям як перешкоду для виїзду за кордон, оскільки сам факт проживання сина з матір'ю, його належне утримання і догляд спростовують ці обставини.

Згідно довідки Навчально-виховного комплексу № 10 м. Хмельницького № 01-38/403 від 29.09.2017 року, де навчається ОСОБА_4, у період з 30.10.2017 року по 05.11.2017 року заплановано осінні канікули, адміністрація школи не заперечує щодо виїзду дитини за кордон в період канікул.

Отже, тимчасовий виїзд з України до Польщі ОСОБА_4 у період з 30 жовтня 2017 року по 05 листопада 2017 року не порушить навчальний процес і не призведе до пропуску ним занять у школі.

Водночас виїзд дитини з України на такий незначний проміжок часу не призведе до порушення прав батька і дитини на особисте спілкування.

Відтак вбачаються підстави для задоволення позову в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд з України до Польщі малолітньому ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 у період з 30 жовтня 2017 року по 05 листопада 2017 року.

Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, в решті рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 672 грн. понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 07 липня 2017 року в частині відмови в наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини без згоди батька до Польщі скасувати.

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Польщі малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 у період з 30 жовтня 2017 року по 05 листопада 2017 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 672 грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча /підпис/

Судді /підписи/

З оригіналом згідно

Суддя Апеляційного суду Л.М.Грох

Головуюча у першій інстанції: Карплюк О.І. Провадження № 22-ц/792/1474/17

Доповідач: Грох Л.М. Категорія:48