Справа № 182/9656/14-ц
Провадження № 2/0182/181/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31.10.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Малишко Д.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Повного товариства „Ломбард Гемма про визнання факту роботи, зобовязання вчинити певні дії та стягнення грошових сум,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Повного товариства „Ломбард Гемма про визнання факту роботи, зобовязання вчинити певні дії та стягнення грошових сум.

В своїх позовних вимогах посилається на наступне.

З 01 березня 2006 року вона почала робити у відповідача на посаді касира ломбарду ПТ „Ломбард Гемма у відділені за адресою: м.Нікополь, вул.Жуковського, 83-а. В листопаді 2008 року їй була потрібна трудова книжка і вона звернулась до відповідача за нею. 26.11.2008 року відповідач видав їй завірену фотокопію її трудової книжки, де зазначено, що вона прийнята на роботу в ПТ „Ломбард Гемма на посаду касира. 22.10.2014 року, під час її роботи, працівник відповідача повідомив її про те, що її звільнено з 22.10.2014 року, не пояснивши причини звільнення, сказавши лише, що це рішення керівника. В ст.47 КзпП України вказано, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку. Згідно ч.5 п.п.4.1 п.4 Інструкції „Про порядок ведення трудових книжок, затверджену наказом Міністерств праці, юстиції, соціальної політики України № 58 від 29.07.1993 року, власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеними в неї відомостями про звільнення. Але їй видали трудову книжку лише через тиждень, де ніякого запису не зроблено. Розрахунок з нею (виплати компенсації за невикористані відпустки за 9 років) при звільнені не був здійснений. Таким чином, дії відповідача щодо не здійснення розрахунку з нею при звільнені та не оформлення трудової книжки, є неправомірними. Відповідно до вимог ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказаними обставинами порушено її нормальний ритм життя, від чого вона та її сімя випробує душевні моральні страждання. Замість того, щоб діяти, згідно законодавства України, відповідач бюрократично, свідомо доводить її до бідності. Вона звернулась до відповідача з проханням здійснити з нею розрахунок в разі, якщо вона звільнена та належним чином оформити її трудову книжку. Відповіді вона не отримала. Необґрунтованими діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка дорівнює 50 тис. гривен. За таких обставин звернулась до суду і просить постановити рішення суду, яким визнати факт її роботи на посаді касира ломбарду ПТ „Ломбард Гемма з 01.03.2006 року по 22.10.2014 року. Зобовязати відповідача зробити оформлення її трудової книжки щодо роботи. Стягнути з віповідача на її користь компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 10 тис. грн. та середній заробіток 1 700 грн. за весь час затримки її виплати. А також стягнути з відповідача в якості компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями останнього, суму в розмірі 50 тисяч гривень та судові витрати.

Відповідач надав до суду письмові заперечення, в яких посилався на те, що з зазначеним позовом не згодні через його безпідставність, надуманість, невідповідність зазначеним в ньому фактам дійсним обставинам справи, відсутність належних доказів, які підтверджують позовні вимоги. Вважають, що в задоволенні позову має бути відмовлено з наступних підстав. По-перше, у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, доказів знаходження з відповідачем у трудових відносинах позивачем до позову не надано. Відповідач заперечує проти цього факту, посилаючись на наступне. Кандидатура ОСОБА_3 розглядалася для прийняття її на роботу в ПТ „Ломбард „Гемма на посаду касира у вересні 2014 року. З цих підстав ОСОБА_3 у вересні 2014 року проходила курс навчання у відділенні відповідача за адресою: м.Нікополь, вул.Жуковського, 83-а. Проте, після закінчення курсу навчання кандидатура позивача затверджена не була і трудовий договір з нею не укладався. Намагаючись довести факт наявності трудових відносин з відповідачем в період з 01.03.2006 року по 22.10.2014 року, позивач посилається на завірену фотокопію її трудової книжки, яка начебто видавалася їй відповідачем в листопаді 2008 року, де було зазначено, що вона прийнята на роботу в ПТ „Ломбард „Гемма на посаду касира. Відповідач також заперечує проти цього факту з підстав його надуманості позивачем. Способи доказування, до яких вдається позивач, не відповідають обставинам справи і суперечать нормам закону. Так, за змістом статей 21, 24 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником та власником підприємства або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, для визначення факту трудових відносин на підставі трудового договору необхідна наявність одночасно таких умов: виконання роботи, передбаченої договором з боку робітника з додержанням правил внутрішнього трудового розпорядку та оплата його праці, згідно умов договору з боку власника, або підтвердження факту фактичного допуску позивача до роботи. Відповідно до ст.48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів розяснено, що, згідно зі ст.24 КЗпП, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Позивачем не надано доказів укладення з нею трудового договору, у її трудовій книжці відсутні відповідні записи, а також відсутні накази або розпорядження відповідача про прийняття позивача на роботу або про фактичний допуск до роботи. До того ж, у разі роботи працівника за трудовим договором з боку власника здійснюється оплата за його працю. При цьому, відповідно до ст.110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно ст.29 Закону України „Про оплату праці, при укладанні працівником трудового договору (контракту), роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ч.2 ст.31 цього Закону, роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому за правилами, встановленими Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637 „Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, підприємство небюджетної сфери видає зарплату з каси конкретним працівникам за видатковими відомостями. Порядок видачі коштів на заробітну плату передбачений п.3.5. зазначеного Положення, відповідно до якого, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю, касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки. Усі перелічені документи щодо позивача, у тому числі наказ про розмір заробітної плати, видаткові відомості з виплати заробітної плати, у відповідача відсутні, а позивач не надала необхідних доказів про їх наявність. Окрім цього, у відповідача відсутні, а позивачем не надані табелі графіку виходів на роботу позивача, графіки надання щорічних відпусток, складені та оформлені на підприємстві ПТ „Ломбард Гемма у встановленому законом та внутрішніми нормативними актами порядку. Крім того, відповідно до ч.1 ст.11 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру. Виходячи з зазначеної норми закону, відповідач здійснює на користь своїх працівників відрахування до Державного пенсійного фонду України, а також, відповідно до Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування - нарахування та утримання до фондів соціального страхування. До того ж, відповідно до норм Податкового кодексу України, до органу Державної фіскальної служби України підприємством подаються податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і суму утриманого з них податку за кожний квартал (податковий період) (форма 1-ДФ). Таким чином, належними доказами у даній справі має бути довідка Державної податкової інспекції про суми виплачених доходів та утримання податків щодо позивача, а також відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам (таблиця 6 додатку 4 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого відповідними постановами правління Пенсійного фонду України у різні періоди часу). Отже, допустимих доказів на підтвердження наявності трудових відносин між позивачем як працівником та ПТ „Ломбард Гемма або уповноваженим ним органом, за якими позивач зобов'язується виконувати роботу, визначену трудовим договором, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, підприємство або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати їй відповідний розмір заробітної плати і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, в період з 01 березня 2006 року по 22 жовтня 2014 року позивачем не надано та зазначені нею обставини нічим не підтверджено. Відтак, вважають, що зазначені в позові обставини щодо наявності трудових відносин або фактичного допуску позивача до виконання роботи касира ПТ „Ломбард Гемма є невірними, ґрунтуються на припущеннях і домислах та не підтверджені належними і допустимими доказами у розумінні положень статей 57-59 ЦПК України, без яких неможливо встановити факт трудових відносин. Отже, в задоволенні позовних вимог в цій частині позивачу слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку в розмірі 1 700 грн., моральної шкоди, то зазначені позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про встановлення факту трудових відносин і також не підтверджені належними та допустимими доказами, у тому разі графіком надання щорічних відпусток, наказом про розмір заробітної плати, складеними та оформленими на підприємстві ПТ „Ломбард Гемма у встановленому законом та внутрішніми нормативними актами підприємства порядку. Через не доведення позивачем факту трудових відносин з відповідачем, посилання позивача, що саме відповідачем їй завдано моральну шкоду, є безпідставними, оскільки нею не доведено, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача або порушеннями її законних прав з боку останнього їй завдано моральну шкоду. По-друге, позов не підлягає задоволенню у звязку з пропуском позивачем строків звернення до суду. Як зазначила позивач в позові, вона начебто була звільнена 22 жовтня 2014 року з отриманням на руки трудової книжки через тиждень, тобто, 29 жовтня 2014 року. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відтак, строк, протягом якого позивач мала звернутися до суду, сплинув 29 листопада 2014 року. А позивач звернулась до суду з позовом 15 грудня 2014 року, тобто з пропуском встановленого строку. З наданих до позову матеріалів не вбачається наявність у позивача поважних причин пропуску цього строку. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів надав розяснення щодо застосування встановлених ст.233 строків звернення до суду. В п.4 даної Постанови зазначив, що передбачений ст.233 місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Встановлені статтями 228, 223 КЗпПУ строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору. Позивачем не зазначено та не підтверджено належними доказами поважність причини пропуску строку звернення до суду, тому у суду є підстави для відмови у позові відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України. За таких обставин просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПТ „Ломбард Гемма про здійснення певних дій, відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Суду пояснив, що його довірителька працювала касиром в «Ломбард Гемма» з 01.03.2006 року по 22.10.2014 року. Працювала в кількох відділеннях, але де і який час пояснити не може. В 2008 році його довірительці видали копію трудової книжки, завірену нотаріусом, про її роботу в «Ломбард Гемма». А потім віддали трудову книжку, де такого запису не було. Гроші їй при звільненні також не виплатили. Знайти спільну мову з роботодавцем не можуть, тому звернулись до суду.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечувала, посилаючись на те, що кандидатура позивачки розглядалася для прийняття її на роботу в ПТ «Ломбард Гемма» на посаду касира у вересні 2014 року. З цих підстав позивач у вересні 2014 року навчалася роботі касира ломбарду у відділенні відповідача за адресою: м.Нікополь, вул.Жуковського, 83-а, в приміщенні магазину «АТБ». Проте, після закінчення курсу навчання кандидатура позивача затверджена не була і трудовий договір з нею не укладався, заяви про прийняття на роботу від позивача до відовідача не надходило, позивачеві роботодавцем відповідним розпорядженням робоче місце та режим роботи не визначалися, рішень щодо прийняття на роботу виконавчим органом або власником не приймалося, оплата праці та її умови, згідно до положень ст.94-96 КЗпП України, не встановлювалася, щомісячно заробітна плата позивачеві не нараховувалася і не виплачувалася, трудова книжка на підприємстві не зберігалась. По закінченню трудового договору звільнення позивача з роботи не проводилося, записи у трудову книжку про прийняття на роботу та звільнення не вносилися. Жодної завіреної фотокопії трудової книжки в листопаді 2008 року позивачу не надавалося. Відсутність даних про наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем з 01.03.2006 року по 22.10.2014 року підтверджується відомостями Новомосковської та Нікопольської ОДПІ Головного управління Державної фіскальної служби фізичних осіб Державної податкової адміністрації України про відсутність інформації щодо сум виплачених доходів позивачу за період з 01 березня 2006 року по 31 жовтня 2014 року, а також інформацією Нікопольського міськрайонного центру зайнятості про те, що трудовий договір між позивачем та відповідачем не реєструвався. Натомість, із наданих Нікопольським міськрайонним центром зайнятості відомостей вбачається, що в 2006 році, в період, який позивач зазначає періодом трудових відносин з відповідачем, позивач знаходилась в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 Вважає, що позивачем не надано доказів щодо укладення з нею трудового договору, бо в її трудовій книжці відсутні відповідні записи, відсутні накази або розпорядження відповідача про прийняття позивача на роботу або про фактичний допуск до роботи, а також відсутні табелі графіку роботи та відомості щодо виплати позивачу заробітної плати. Зазначила, що при укладенні договорів фінансового кредиту з третіми особами на договорах не зазначається прізвище представника ломбарду, який укладає договір, а тільки ставиться підпис. Вважає, що підпис позивача на позовній заяві та підпис на наданій позивачем копії договору фінансового кредиту не є тотожними. Крім того, враховуючи, що касир ломбарду приймає на себе матеріальну відповідальність за збереження довірених матеріальних цінностей, між адміністрацією підприємства та працівником обовязково укладається договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та працівником підписується додаток до цього договору «Службові обов'язки приймальника-касира ломбарду», які також з позивачем не укладалися. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час його затримки або компенсації за невикористані відпустки, то належними та допустимими доказами таких вимог є виключно письмові докази: наказ щодо розміру заробітної плати, відомості про нарахування заробітної плати, штатний розпис, затверджені графіки та накази щодо відпусток тощо. Отже, докази наявності трудових відносин не можуть ґрунтуватися тільки на показаннях свідків, які, до того ж, не є працівниками відповідача. Вважає, що суду не надано достовірних доказів, які свідчили б про те, що позивач дійсно працювала у відповідача. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані відпустки також вважає необґрунтованими, оскільки вони є похідними від вимог про встановлення факту трудових відносин, і також не підтверджені належними і допустимими доказами, у тому числі, графіками надання щорічних відпусток, складеними та оформленими на підприємстві відповідача у встановленому законом та внутрішніми нормативними актами підприємства порядку. Просила відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі через відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Крім того, позивачка пропустила й місячний строк звернення до суду.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Згідно зі ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено в судовому засіданні, в трудовій книжці позивача відсутній запис, що вона прийнята в ПТ «Ломбард Гемма» на посаду касира ломбарду з 01 березня 2006 року, а також відсутній запис щодо звільнення позивача з займаної посади з 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні представник позивача стверджував, що його довірительці відповідачем раніше надавалась на її вимогу копія її трудової книжки із зазначенням того факту, що вона працює у відповідача на посаді касира.

Однак, належних та допустимих доказів цього факту представник позивача суду не надав.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що позивачка ОСОБА_3 її знайома. Вона 6 років пропрацювала в магазині «Домовий», що розташований поруч з «АТБ ОСОБА_7» на вул.Жуковського в м.Нікополі, де працювала в ломбарді позивачка. Скільки позивачка там працювала точно не пам»ятає. Але пам«ятає, що позивачка працювала там стільки, скільки працював ломбард, десь з березня 2006 року. Знає, що кілька місяців позивачка працювала в ломбарді на автовокзалі, бо бачила позивачку й там. В 2013 році працювала у відділенні парфумерії в «АТБ ОСОБА_7» по вул.В.Усова в м.Нікополі. Позивачка прийшла до неї і повідомила, що її звільнили. Її точку в магазині «Домовий» на вул.Жуковського закрили в червні 2014 року.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що ОСОБА_3 знає з 2009 року. Вона працювала в магазині «Домовий» у відділі кабельного телебачення, що розташований поруч з «АТБ ОСОБА_7» на вул.Жуковського в м.Нікополі. В ломбард вона здавала свою каблучку, а потім забрала її, викупивши в належний строк. Квитанції про це не збереглося. Каблучку здавала в ломбард таємно від свого чоловіка, щоб він не знав. В 2010 році її перевели в «Універмаг», але вони із ОСОБА_3 спілкувались телефоном. ОСОБА_3 працювала в ломбарді з 09.00 години до 20.00 години. Про це знає зі слів позивачки.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він працював охоронцем в магазині «АТБ ОСОБА_7» на вул.Жуковського в м.Нікополі з квітня 2006 року по квітень 2014 року. ОСОБА_3 працювала в ломбарді в приміщенні АТБ. Він працював три дні через три дні. Коли працював, постійно бачив ОСОБА_3. Чи вона працювала постійно, чи на випробувальному терміні, не вникав. Бачив, що їй здавали якісь речі, вона їх приймала. Своє робоче місце вона відкривала та зачиняла своїми ключами. Коли він влаштувався на роботу, ОСОБА_3 вже працювала в ломбарді. В квітні 2014 року його перевели в «АТБ ОСОБА_7» на автовокзалі, а ОСОБА_3 залишилась працювати на Жуковського. Зі слів ОСОБА_3 знає, що відпусток в неї не було.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що з січня 2008 року по 01.07.2008 року вона постійно бачила ОСОБА_3, бо працювала в «АТБ ОСОБА_7» і її каса знаходилась поруч з відділенням ломбарду, де працювала позивачка. Бачила, що ОСОБА_3 щось приймала. Вона особисто здавала в ломбард ОСОБА_3 каблучку та ланцюжок. Коли забирала свої прикраси назад, то віддавала гроші та квитанцію, тому нічого не збереглося. За відпустки нічого не знає.

Однак, суд не може прийняти до уваги показання вищевказаних свідків, оскільки вони спростовуються матеріалами цивільної справи. Крім того, свідки не змогли документально підтвердити факт своєї роботи в одному приміщені з позивачем протягом періоду, який є предметом доказування по даній справі. Більш того, жоден з допитаних свідків не дав пояснень щодо точного періоду роботи позивача, графіку її роботи, умов роботи, розміру заробітної плати тощо. Крім того, судом в якості свідка не був допитаний жоден працівник відповідача: ані колишній, ані теперішній, ані той, який працював разом з позивачкою.

Відповідно до ст.135-1 КЗпП України, з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв"язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність.

Доказів укладення такого договору між сторонами по справі представником позивача до суду не надано.

Натомість, суду на його запит надано відповідь з Новомосковської та Нікопольської ОДПІ Головного управління Державної фіскальної служби фізичних осіб Державної податкової адміністрації України у Дніпропетровській області №6412/10/04-07-08-01-011 від 23.03.2016 року (а.с.40-41) та № 3630/04-07-11-02-011 від 12.02.2016 року (а.с.43-44), де зазначено, що, відповідно до відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, інформація про доходи позивача на підприємстві відповідача у 2006-2014 роках відсутня.

Крім того, відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, надану на вимогу суду Нікопольським об»єднаним управлінням пенсійного фонду України Дніпропетровської області, страхувальником застрахованої особи ОСОБА_3 в 2006-2007 роках (саме в той період, коли за твердженням позивачки, вона працювала в ломбарді) була ФОП ОСОБА_9 (а.с.38-39).

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів, передбачений ст.233 КЗпП України, місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відтак, строк, протягом якого позивач мала право звернутися до суду, сплинув 29 листопада 2014 року. А позивач звернулась до суду з позовом 15 грудня 2014 року, тобто з пропуском встановленого строку.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено факту її роботи на підприємстві відповідача і пропущено строк звернення до суду, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог в частині визнання факту роботи позивача на посаді касира ломбарду ПТ «Ломбард Гемма» - відмовити.

Оскільки суд не вважає за можливе задовольнити вищевказані позовні вимоги про встановлення факту роботи, то й інші позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.21, 24, 38, 231-233, 237-1 КЗпП України, ст.3-10, 15, 30, 62, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_10