АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Унікальний № 753/7820/17 Головуючий в 1 інстанції - Комаревцева Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним та стягнення 25000,00 грн., посилаючись на те, що 21.02.2017 року з ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу № 449, відповідно до якого позивач мав би отримати автомобіль Lada Largus вартістю в іноземній валюті 12816, 85 доларів США, гривневий еквівалент становить 349900 грн., враховуючи ПДВ. Однак вважає вказаний договір недійсним, оскільки під час укладання договору відповідач ввів його в оману, договір фінансового лізингу №449 від 21.02.2017 року не відповідає вимогам чинного законодавства України, порушує його права як споживача послуг, містить несправедливі умови, а тому підлягає визнанню судом недійсним. Просив застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши на його користь, сплачені ним кошти по договору.

Як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на не справедливість умов договору, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", на ст.ст. 215, 230 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів - задоволено.

Визнано договір № 449 фінансового лізингу, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» та ОСОБА_2 від 21 лютого 2017 року недійсним;

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25 000 грн. (двадцять п'ять тисяч гривень) 00 копійок;

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1280.00 гри. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень 00 копійок).

Не погодившись з таким рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. В скарзі посилався на те, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права. Судом першої інстанції було неправильно застосовано ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначено в чому полягає несправедливість окремих положень договору фінансового лізингу.

Судом не досліджено умов договору про встановлення права лізингоодержувача на обрання продавця і встановлення специфікації предмета лізингу - п.п. 1.1., 1.4, 4.3. Договору. Безпідставним є також висновок суду про непогодження постачальника (продавця) автомобіля, не визначення вартості предмета лізингу, не погодження графіку сплати лізингових платежів.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги не визнав, просив рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача до апеляційного суду не з'явився, про розгляд справи повідомлений 03.10.2017 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону, відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Задовольняючи позов, суд вважав встановленими такі обставини.

21.02.2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» (згідно договору - лізингодавець) та ОСОБА_2 (згідно договору - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №449.

Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Lada Largus та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

21.02.2017 року, відповідно до умов договору позивач сплатив відповідачу перший внесок у сумі 25000 грн. Проте, уважно ознайомившись з договором ОСОБА_2 виявив, що відповідач, під час укладання договору, не надав йому повної інформації, щодо його обов'язків по оплаті щомісячних платежів, також в договорі не була визначена остаточна ціна автомобіля, яку він повинен буде сплатити після закінчення дії договору. За викладених обставин, позивач вже 27 лютого 2017 року звернуся до ТОВ «Єврокар Україна» з двома заявами. В першій заяві позивач зазначив про розірвання договору, а в другій просив повернути сплачені кошти в сумі 25000 грн.

Оплата коштів в сумі 25 000 грн. підтверджується квитанцією ПриватБанку на а.с. 10.

31.02.2017 року відповідач надав відповідь, у якій зазначив, що відповідно до заяви ОСОБА_2 договір було розірвано, але так як він прийняв усі умови договору, до виплати йому підлягає 5 грн. 60 коп.

Відповідач у своїх запереченнях пояснює це тим, що на виконання договору фінансового лізингу №499 позивач 21.02.2017 року, згідно ст.9 п.п.9.1, 9.2, 9.3 договору, сплатив 24 500.00 грн., 24 493.00 грн. з яких, зараховані як комісія за організацію договору, 7,00 грн. - зараховані як частина Авансового платежу.

Відповідно до умов оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 12816, 85 дол. США, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 349900 грн. з урахуванням ПДВ.

З пункту 12.1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдає шкоди споживачеві, а тому враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялись будь-які дії на виконання зобов'язань за цим договором, відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України суд встановив наявність підстав для визнання спірного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Оскільки спірний договір частково виконаний лише позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про не відповідність умов договору Закону України "Про захист прав споживачів", та включення до договору несправедливих умов, відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи скарги про не вірне застосування судом ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів є безпідставними.

Так, умови договору , викладені таким чином, що відповідач на власний розсуд, без дозволу споживача, всі внесені ним кошти зарахував на оплату комісії за організацію договору і лише 7 грн., як авансовий платіж.

Внаслідок чого, при розірванні договору позивачем з власної ініціативи, через декілька днів після його укладення, при тому, що відповідач не виконав жодних обов'язків, передбачених договором, відповідач за актом повернення виплатив позивачу лише 5 грн. 60 коп.

Вказані обставини свідчать про несправедливість умов договору, які призвели до істотного дисбалансу інтересів, та спричинили істотної шкоди споживачу, який з внесених ним 25 000 грн., побажавши розірвати договір, отримав лише 5 грн. 60 коп. При цьому суд вірно послався на пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів", відповідно до якої несправедливим вважається: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Включення до договору положень, які при розірванні договору фактично призвели до неповернення споживачу послуг, внесених ним коштів в повному обсязі, свідчить про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та є достатніми підставами для визнання договору лізингу недійсним, через не відповідність вимогам закону.

Доводи скарги про недоведеність позовних вимог в частині вчинення обману, та наявності підстав , передбачених ст. 230 ЦК України для визнання правочину недійсним , колегія суддів не приймає, з огляду на те, що суд зазначивши вказану норму в мотивувальній частині рішення, правочин визнав недійсним з інших підстав, які наведені вище.

Доводи скарги про безпідставність висновків суду, щодо не погодження з позивачем остаточної вартості транспортного засобу, та розміру щомісячних внесків, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що відповідач ні суду першої інстанції ні апеляційному суду не надав графік погашення платежів, який би був підписаний позивачем.

Крім встановлених районним судом обставин за поданою позивачем позовною заявою, колегія також вважає за необхідне зазначити.

Згідно частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір лізингу, укладений між сторонами за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічний правовий висновок зроблено і ВСУ в постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-648цс16.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді: