РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/635/17

06 червня 2017 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Олійника П. В.

з участю секретаря Вознюк Ю. В.

з участю представників заявника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, просить встановити факт загибелі його сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов"язку військової служби 29 серпня 2014 року в м. Іловайськ Старобешівського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В бгрунтування покликається заяви покликається на те, що в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України, в місті м. Іловайськ Старобешівського району , 29.08.2014 року загинув його син.

Встановлення юридичного факту, загибелі сина заявника при виконанні обов"язку військової служби 29 серпня 2014 року в м. Іловайськ Старобешівського району Донецької області, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідно заявнику у зв`язку з тим, що він має на меті визначити статус ОСОБА_4 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, що перебувала під захистом конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, і, як результат, у нього виникнуть права та обов`язки, передбаченій цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.

В судове засідання заявник ОСОБА_3 не з"явився про розгляд заяви повідомлений належним чином.

В судовому засіданні представники заявника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заяву підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній.

В судове засідання представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, натомість скерували до суду клопотання про розгляд заяви без участі представника Міністерства соціальної політики України.

В судове засідання представник заінтересованої особи Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Суд, заслухавши пояснення представників заявника, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що заява підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_3 є громадяном України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Пісків, Костопільського району, Рівненської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями в паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 .

Заявник ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

З довідки МВС України Управління Міністрерства внутрішніх справ в Херсоніській області Управління кадрового забезпечення №2/7-1004 від 01.04.2015 року, вбачається, що син заявника ОСОБА_4 , 1983 року народження, проходив службу в органах внутрішніх справ з 14.08.2001 по 23.05.2012 та 25.06.2014. Для виконання завдань, визначених Законом України «Про бородьбу з тероризмом» та несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення АТО ОСОБА_4 з 18.08.2014 наказом УМВС України в Херсонській області від 18.08.2014 № 196 о/с дек, , був відряджений у розпорядження керівництва антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей. 29.08.2014 року ОСОБА_4 загинув у зоні проведення АТО в районі міста Іловайськ Донецької області. 01.09.2014 року виключений із списків особового складу у зв`язку з смертю.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної РадиУкраїни «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків..

З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітивно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї OOH 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України".

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів.

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крьім и образовании в составе Российской Федерации новьіх субьектов - Республики Крьш и города федерального значення Севастополя».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим Росія, продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської Народної Республіки» (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм:

Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Г оловного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою.

Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365- mzs-brvtanii-nazvav-prvkrym-faktom-referendum-na-donbasi) Тим часом прес- секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки» (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavvv- pro-nevvznannia-referendumiv-na-donbasi')

Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ti, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ ОСОБА_5 (http://www.ukrinform.ua/rubric- politvcs/1660771-е s ne viznae referendum па shodi ukraiini 1.937380.htmD.

23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

На засіданні Ради Безпеки OOH яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар HATO А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України».

Регулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації.

Так, згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 25.08.2014, у Донецькій області українські військові ліквідували групу російських диверсантів, які злочинно вдерлися на територію України. Затримання російських диверсантів відбулося поблизу населеного пункту Дзеркальний, Амвросіївського району, Донецької області. Серед затриманих десять військовослужбовців 331 полку 98 свірської дивізії Повітрянодесантних військ Збройних сил Російської Федерації (http://www.sbu. ІНФОРМАЦІЯ_4 ?art_id=130629&cat_id=130095.

Як наслідок, Україною, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 4лютого 2015 року № 145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою- агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «Ь», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї OOH «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 09 квітня 2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права(http://wl.cl.rada.gov.Ua/pls/mpz/docs/l 925_rez_1988_(2014).htm).

Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.

Відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2 600 українських військовослужбовців та понад 9 000 було поранено (http://coe .mfa. gov.ua/ua/press ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької області.

При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Встановлено, що ОСОБА_4 , проходив службу в органах внутрішніх справ з 14.08.2001 по 23.05.2012. У зв`язку з початком російської агресії проти України, він з метою взяти участь у захисту Батьківщини добровольцем пішов на службу в новосформований у травні 2014 року батальйон патрульної служби особливого призначення «Херсон». 25.06.2014 капітан міліції ОСОБА_4 , після проходження навчання, був зарахований на посаду старшого інспектора взводу № 4 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Херсон» УMBC України в Херсонській області. Відповідно до наказу УМВС України в Херсонській області № 196 о/с дек від 18.08.2014, 50 добровольців зі складу працівників батальйону патрульної служби були відряджені в м. Маріуполь, Донецької області. Після прибуття в м. Маріуполь, склад БПСМ ОП «Херсон» був перекинутий в м. Іловайськ, Донецької області для посилення добровольчого батальйону «Донбас», який утримував позиції в районі залізничного ДЕПО м. Іловайськ. По прибутті в м. Іловайськ, працівники БПСМ ОП «Херсон», розташувавшись в будинку дитячого садку, приступили до виконання завдання з утримування позицій в районі залізничного депо м. Іловайськ .

В той же час, як вбачається із змісту проміжного звіту тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з розслідування трагічних подій під ОСОБА_6 , опублікованого на сторінках інтернет-видання «Українська правда» 20.10.2014, події в районі м. Іловайськ розвивались наступним чином. Так, O 04:25 годині 21 серпня 2014 року по району основного командного пункту Сектору Д в районі н.п. АДРЕСА_2 було завдано удар реактивними системами «Ураган» з території Російської Федерації. В результаті втрати Збройних сил України склали 5 осіб вбитими і 13 пораненими. Другим обстрілом, нанесеним через 1,5-2 години, була знищена вся техніка, яку не вдалось евакуювати через пошкодження під час першого обстрілу. O 14:20 годині 23 серпня 2014 року командир в/ч НОМЕР_3 (5-й батальйон територіальної оборони «Прикарпаття») заявив, що зняв усі ввірені йому блокпости і рухається з особовим складом частини в напрямку смт. Тельманове, Тельманівського району, Донецької області, а далі в напрямку населеного пункту Розівка, Розівського району, Запорізької області. O 23:00 год. 23 серпня командир в/ч НОМЕР_4 в письмовій формі відмовився виконувати бойове розпорядження керівника Сектору Д і далі на зв`язок не виходив. Приблизно о 10:30 годині 24 серпня 2014 року офіцери штабу Сектору Д на чолі з полковником ОСОБА_7 з передового командного пункту в лісопосадці на трасі Амвросіївка-Кутейникове спостерігали колону бронетехніки російської армії загальною чисельністю понад 100 одиниць, у складі бойових машин десанту, танків, самохідних артилерійських знарядь, а також великої кількості тентованих КАМАЗів з боєприпасами та особовим складом, які на великій швидкості рухались вглиб території України. До полудня 24 серпня 2014 року, російські війська силами самохідних артилерійських установок ударили по тилах Сектору Б, розташованих в Секторі Д, а до вечора 24 серпня 2014 року підрозділи 51-ї бригади Збройних сил України взяли в полон 10 російських десантників з 331 полку повітрянодесантних військ Росії. Після цього і до початку прориву з ОСОБА_6 котла 29 серпня 2014 року обстріли іловайського угрупування не припинялися. Із зони Іловайська протягом 24 і 25 серпня 2014 року через Старобешеве, Старобешівського району, Донецької області і 27 серпня 2014 року в напрямку Волновахи, Волноваського району, Донецької області вдавалося вивозити поранених. Така ситуація нещільного оточення, яке дозволяло вивести угрупування з котла, зберігалась, як мінімум, до ранку 27 серпня 2014 року (http://www.pravda.com.ua/articles/2014/10/20/7041381/)

Інтернет-ресурс «dsnews.ua» в статті «Росія не відкривала «зелений коридор» під ОСОБА_6 (фото)» датована 31.08.2014, вказав на те, що колону з українськими військовими, що виїжджала з оточення під ОСОБА_6 , розстріляли російські військові. У зв`язку з цим, під м. Іловайськ Збройні сили України понесли великі втрати. Сотні трупів, десятки в полоні. На жаль, близько 500 українських військових з різних підрозділів загинули при прориві колони. Поранених росіяни добивали вже на полі (http://www.dsnews.ua/politics/rosiya-ne-vidkrivala-zeleniv-koridor-pid-ilovavskom-foto 0400).

У статті «Аналіз бойових дій в районі Іловайська після вторгнення російських військ 24 -29 серпня 2014 року» опублікованої на сайті Міністерства Оборони України 19.10.2015 року повідомляється, що за командою «БУРАН-555» керівника сектору Б генерал-лейтенанта Руслана Хомчака о 04:45 год. 29 серпня розпочався запланований вихід українських підрозділів, які блокували та зачищали м. Іловайськ, на рубіж Многопілля - Агрономічне. На визначений рубіж підрозділи прибули протягом 07:00- 07:30 год. O 6 ранку до сел. Многопілля, Амвросіївського району, Донецької області прибув російський бронетранспортер, де офіцер Повітрянодесантних військ Збройних сил Російської Федерації повідомив начальнику розвідки оперативного командування «Південь» полковнику ОСОБА_8 , що умови змінені і російська сторона дозволить вихід українських підрозділів за одним маршрутом, без зброї, боєприпасів, бойової та іншої техніки. Офіцери ЗС РФ неодноразово відтягували час проходу через так званий «зелений коридор».

Таким чином, дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі міста Іловайськ, Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України та підрозділів Міністерства внутрішніх справ України, що відносились до складу сил та засобів батальйону патрульної служби міліції особливого призначення УМВС Херсонської області, в якому, зокрема, і проходив службу капітан міліції ОСОБА_4 .

Відповідно до Акту спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, який стався 29 серпня 2014 року в батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Херсон» УМВС України в Херсонській області від 16.09.2014 року, за фактом загибелі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Іловайськ, Донецької області, встановлено, що 29 серпня 2014 року в ранковий час, після отримання інформації про можливість залишити утримувані позиції в місті Іловайськ, який на той час знаходився в оточені, група працівників батальйонів «Херсон» та «Донбас», в числі яких був капітан міліції ОСОБА_4 , забравшись до кузову автомобіля МАЗ, почали рух до місця дислокації інших підрозділів Збройних сил України. На під`їзді до населеного пункту Осиково, Старобешівського району, Донецької області, по зазначеному транспортному засобу з узбіччя дороги почали вести прицільний вогонь проросійські бойовики. Оскільки усі працівники українських батальйонів знаходились біля бортів кузова з обох боків, вони вели вогонь у відповідь із наявної вогнепальної зброї AKC 74. В наслідок обстрілу капітан міліції ОСОБА_4 отримав поранення голови і після цього не подавав ознак життя. В`їхавши до населеного пункту Осиково, Старобешівського району, Донецької області, усі працівники БПС ОП «Херсон» вибрались із кузову, а тіло загиблого капітана міліції ОСОБА_4 було залишено, оскільки продовжувався інтенсивний обстріл автомобіля. Під час обстрілу вказаний автомобіль, де знаходився загиблий капітан міліції ОСОБА_4 влучив артилерійський снаряд і там детонував боєкомплект .

Згідно до лікарського свідоцтва про смерть № 652/а від 04 вересня 2014 року, виданого Ленінським відділенням комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертиз», акту спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, який стався 29 серпня 2014 року в батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення «Херсон» УМВС України в Херсонській області від 16.09.2014 та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 09 вересня 2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Костопільського районного управління юстиції у Рівненської області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 у віці 31 років в місті Іловайськ, Старобешівського району, Донецької області, внаслідок отриманих поранень, а саме: руйнування головного мозку, множинні відкриті рани голови, наскрізне вогнепальне поранення голови отриманих внаслідок військових дій.

Нещасний випадок, зокрема загибель старшого інспектора взводу № 4 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Херсон» УМВС України в Херсонській області капітана міліції ОСОБА_4 , яка мала місце 29.08.2014 в зоні проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей стався в період проходження служби в OBC України при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку та громадської безпеки..

Указом Президента України від 31.10.2014 № 838/2014 за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі ОСОБА_4 посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня .

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невідємне право на життя ОСОБА_4 , передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоровя людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, син заявника ОСОБА_4 загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 та внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено право на життя і здоров`я, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Як розяснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, що син заявника ОСОБА_4 , при виконанні обо"язку військової служби в загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Іловайськ, Донецької області, в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора Російської Федерації, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтею 8 розділу II Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. ст. 212, 213, 214, 234, 256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_3 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, задовільнити.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обовязку військової служби 29 серпня 2014 року в м. Іловайськ Старобешівського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяП. В. Олійник