Справа № 127/4467/17 Провадження № 22-ц/772/1625/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого-судді Нікушина В.П.,

суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою представника в інтересах ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2017 року, ухвалене по даній справі,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом до ОСОБА_3 в якому просив стягнути з останньої на його користь 3 516 968,00 грн. боргу та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 27 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким ним відповідачу була надана позика в розмірі 130 000,00 доларів США. В свою чергу ОСОБА_3 зобовязалась повернути вказану суму не пізніше 31 грудня 2016 року, про що нею надано письмову розписку. Вказана сума грошей була необхідна їй для повернення кредитної заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанком».

В порушення взятих на себе зобовязань по договору позики, не зважаючи на численні нагадування позивача, в добровільному порядку ОСОБА_3 виконувати відмовляється, що стало підставою для звернення в суд з даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2017 року позов задоволено.

З яким не погодився та вважаючи свої права порушеними ОСОБА_4 оскарживши його в апеляційному порядку через свого представника. В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Законність оскаржуваного рішення поставлена під сумнів з посиланням на те, що суд першої інстанції не зясував всіх обставин по справі, а саме, що відповідач на момент укладення договору позики перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, на переконання скаржника оскаржуване рішення може спричинити у майбутньому для нього повернення коштів за договором позики, як солідарного боржника.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, представників ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, прийшла до наступного висновку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального та процесуального права і ситуативному поєднанні з встановленими по справі обставинами.

Стягуючи з ОСОБА_3 на користь позивача заявлену ним суму заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що його позовні вимоги є доведеними та не заперечувались відповідачем.

Встановлено, що ОСОБА_3 27 серпня 2013 року отримала від ОСОБА_2 кошти в розмірі 130 000 доларів США та зобовязалась їх повернути до 31 грудня 2016 року про що нею було написано розписку (а. с. 46). Вказані кошти позичальник ОСОБА_2 не повернула.

Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

ОСОБА_3 заперечувала той факт, що вказані кошти були позичені в інтересах сімї. В ході апеляційного розгляду ця обставина була підтверджена її представником, який пояснив, що за таких обставин тягар покриття цього боргу мав би бути покладений на ОСОБА_4

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Матеріали даної справи не містять доказів, які вказували б на згоду ОСОБА_4 відповідати перед ОСОБА_2 за грошовим зобов'язанням ОСОБА_3 від 27 серпня 2013 року про отримання позики в сумі 130 000,00 доларів США.

Тому колегія суддів не приймає до уваги, доводи апеляційної скарги про ймовірність покладення на скаржника стягненя солідарно боргових зобов'язань перед позивачем, так як суд першої інстанції не встановлював і в рішенні не відображені обставини використання чи невикористання позичальником отриманих коштів в інтересах сім'ї, а від так виникнення зобов'язань за вказаними договорами в другого з подружжя.

Доводи в цій частині апеляційної скарги є безпідставними так само як і посилання скаржника на ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Зокрема статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Проте скаржником не заявлялось такої вимоги як визнання спірного договору позики недійсним.

Також в силу положень ч. 1 ст. 109 ЦПК України не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права в частині підсудності даної справи.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги в своїй сукупності не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2017 року, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий-суддя: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: