У Х В А Л А

20 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П.,

Романюк Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Ужгородського міського округу Олійник Людмили Євгенівни, Ужгородського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби України в м. Ужгороді Закарпатської області про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 травня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у м. Ужгороді, укладений 20 січня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Олійник Л.Є. та зареєстрований у реєстрі під № 173. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24 травня 2016 року залишено без змін.

ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24 травня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 203, 229, 230, 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах та невідповідності зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 і 31 травня 2017 року та постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року, 16 березня та 27 квітня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві ОСОБА_4 доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Постановляючи ухвалу від 16 листопада 2016 року, про перегляд якої порушує питання ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу відповідно до статті 229 ЦК України, оскільки цей договір спрямований на настання реальних наслідків, що настають за договором довічного утримання, отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Такого висновку суди дійшли з огляду на встановлені обставини справи, а саме: позивачка довела належними та допустимими доказами, що вона не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення з відповідачем договору купівлі-продажу квартири, яка є її єдиним житлом, крім того, позивачка як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, та укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. При цьому в судових рішеннях суди зазначили, що звертаючись з позовом до суду, позивачка посилалась на норми статті 229 ЦК України як на підставу своїх вимог.

Разом з тим, в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 та 31 травня 2017 року, наданих заявником для порівняння, суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справ на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав допущення судами порушення норм статей 336, 338 ЦПК України, зокрема, не встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ, а саме: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами; якою була дійсна воля власника нерухомого майна на момент укладення спірних договорів та які саме обставини - власна помилка щодо правової природи й змісту правочину чи умисел відповідачів у введенні в оману щодо істотних умов вчиненого правочину зумовили укладення спірних договорів; підстави позову.

Отже, порівняння наведених судових рішень суду касаційної інстанції, наданих заявником для порівняння, із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У наданих заявником для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі висновки:

- у постанові від 14 листопада 2012 року зазначено, що оскільки відповідно до частини першої статті 202 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843240/ed_2012_10_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, частини третьої статті 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2012_10_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Враховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд касаційної інстанції безпідставно не взяв до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки, а саме: укладення сторонами договору позики на суму 950 тис. 400 грн з метою купівлі спірного нерухомого майна; передача 90 тис. доларів онуці власниці будинку і присадибної ділянки у момент укладення договорів дарування й визнання цього факту продавцем; відсутність у дорученні імені обдарованого й уповноваження нею на вчинення саме договору купівлі-продажу; визнання дарувальником факту укладення договору купівлі-продажу й відсутності у нього волі на укладення договору дарування нерухомого майна. Оскільки на відміну від договору купівлі-продажу договір дарування є безоплатним, встановлення судами наведених фактів не давали суду касаційної інстанції підстав для висновку про укладення сторонами договору дарування;

- у постанові від 16 березня 2016 року вказано, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843267/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1> та статей 203 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1> і 717 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843793/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1> у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року.

Отже, судове рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечить викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску вказаної вище справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Ужгородського міського округу Олійник Людмили Євгенівни, Ужгородського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби України в м. Ужгороді Закарпатської області про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та стягнення моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк