Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

ПисаноїТ.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Сокальської міської ради, виконавчого комітету Сокальської міської ради, треті особи: комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міське бюро технічної інвентаризації», торгова біржа «Універсальна», державний реєстратор Сокальської районної державної адміністрації, Потоцька сільська рада Сокальського району, приватний нотаріус Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., арбітражний керуючий Ковалко Галина Іванівна, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, про визнання незаконним та скасування рішення виконкому міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, недійсними договорів купівлі-продажу частин будівлі, визнання недійсним договору дарування частини будинку, визнання права власності на квартиру та усунення перешкод у користуванні квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_11, на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Сокальської міської ради, виконавчого комітету Сокальської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконкому міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, недійсними договорів купівлі-продажу частин будівлі, визнання недійсним договору дарування частини будинку, визнання права власності на квартиру та усунення перешкод у користуванні квартирою.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27 грудня 1985 року його батько ОСОБА_12 отримав ордер на вселення у житлову квартиру по АДРЕСА_2. У вказану квартиру були вселені його батько ОСОБА_12, сестра ОСОБА_13 та він. ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько помер. Сестра вийшла заміж і переїхала проживати до свого чоловіка. Таким чином, він залишився проживати у квартирі сам та по теперішній часзалишається в ній зареєстрованим. Зазначав, що у зв'язку з важким матеріальним станом у 2004 році він був змушений виїхати за межі України, щоб заробити кошти для влаштування власного життя. Повернувшись на початку 2007року, позивач дізнався, що його квартира продана іншим людям. 19лютого 2004 рокуСокальська міська рада винесла рішення № 52 про оформлення права власності на будинок за вказаною вище адресою за сільськогосподарським товариством «Дружба». Зазначав, що ТзОВ «Дружба» на цей час проходило процедуру ліквідації у зв'язку з повним фінансовим банкрутством і жодного відношення до майна колишнього колгоспу «Дружба» не мало. Все майно колишнього колгоспу «Дружба» розпайоване між учасниками даної селянської спілки, а житлові будинки, квартири повинні бути переданими на баланс органів місцевого самоврядування. Сокальська міська рада надала право збанкрутілому товариству «Дружба» приватизувати майно, яке йому по праву не належить. Отримавши даний будинок у власність ТзОВ «Дружба» продало його фізичним особам ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у рівних частках, у тому числі була продана житлова квартира де є зареєстрованим та проживає позивач. ОСОБА_6 в подальшому частину будинку відчужив на користь ОСОБА_5 Вважав, що дії Сокальської міської ради, ТзОВ «Дружба», арбітражного керуючого, фізичних осіб ОСОБА_6, ОСОБА_5, та ОСОБА_14 щодо позбавлення його житла - є незаконними. Спірна житлова квартира була надана сім'ї позивача у відповідності до ордера № 368 виданого виконкомом Сокальської міської ради 27 грудня 1985 року, в даній квартирі позивач зареєстрований та проживає більше 20 років та іншого житла у нього немає.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив скасувати рішення Сокальської міської ради від 04 грудня 2004 року №52 про оформлення права власності на будівлю за вказаною адресою за ТзОВ «Дружба». Визнати недійсним договір купівлі-продажу частини будинку за вказаною адресою, укладеного між ТзОВ «Дружба» та ОСОБА_6. Визнати недійсним договір купівлі-продажу частини будинку, укладеного 04грудня 2004 року між ТзОВ «Дружба» та ОСОБА_4. Визнати недійсним договір дарування частини будинку, укладений 16грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Визнати недійсним реєстраційне посвідчення видане ОСОБА_5 про право власності на житловий будинок АДРЕСА_3. Визнати недійсним реєстраційне посвідчення видане ОСОБА_4 про право власності на житловий будинок. Визнати недійсним реєстраційне посвідчення видане ОСОБА_4 про право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 в будинку за вказаною адресою.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 19 лютого 2004 року № 52 про оформлення за ТзОВ «Дружба» права власності на 3-х квартирний будинок, розташований по АДРЕСА_5

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_6 від 07 червня 2004 року, що видане виконавчим комітетом Сокальської міської ради ТзОВ «Дружба».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 50/100 частини нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_7 від 04 грудня 2004 року, укладений між ТзОВ «Дружба» та ОСОБА_4, в частині відчуження йому приміщень, що були у користуванні ОСОБА_3, які позначені на поверхневому плані номерами «10», «9», «IV», «III».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 50/100 частини нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_8 від 04 грудня 2004 року, укладений між ТзОВ «Дружба» та ОСОБА_6, в частині відчуження йому приміщень, що були у користуванні ОСОБА_3, які позначені на поверхневому плані номерами «12» та «11».

Визнано недійсним договір дарування 21/100 частини нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_7 від 16 грудня 2004 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_9 шляхом зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні даним житлом.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_11, просять скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 23 грудня 1985 року № 339 ОСОБА_12 видано ордер на квартиру по АДРЕСА_2, житловою площею 36 кв. м, на склад сім'ї з трьох чоловік.

Із ордера № 368 виданого 27 грудня 1985 року виконавчим комітетом Сокальської міської ради ОСОБА_12, встановлено, що останньому з сім'єю яка складається із трьох чоловік надано право заняття 2-ох кімнат, житловою площею 36 кв. м в квартирі АДРЕСА_1. До складу сім'ї входять: ОСОБА_13 - дочка, ОСОБА_3 - син.

Згідно з листом голови селянської спілки «Дружба» від 1992 року № 172, встановлено, що правління селянської спілки просить прописати в колгоспному будинку по АДРЕСА_10 ОСОБА_12

Дослідженим рішенням виконкому Сокальської міської ради від 19 лютого 2004 року № 52, встановлено, що таким вирішено: оформити право власності на будівлю по АДРЕСА_11 Видати свідоцтво про право власності ТОВ «Дружба» на вищевказану будівлю за адресою: АДРЕСА_12. Червоноградському МБТІ провести державну реєстрацію права власності на вищевказану будівлю.

У свою чергу, дослідженим паспортом позивача ОСОБА_3 серії НОМЕР_1, довідки Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області від 18 жовтня 2007 року № 6892 та будинкової книги будинку АДРЕСА_13 вбачається, що ОСОБА_3 є зареєстрованим у спірній квартирі з 20 травня 1994 року.

Із пояснень сторін та дослідженим поверхневим планом будинку АДРЕСА_14, встановлено, що сім'я позивача ОСОБА_3 користувалася в будинку приміщеннями під номерами: «10», «9», «IV», «ІІІ», «11» та «12».

Під час розгляду справи встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_15 значиться як нежитлова будівля, однак з пояснень сторін з'ясовано, що вселення в нього проводилось на підставі ордерів як у житловий триквартирний будинок.

Даний факт сторонами не оспорюється.

Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до житла.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього та постійного зв'язку з конкретним місцем.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцькій проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановлено, що рішення суду щодо позбавлення позивача ОСОБА_3 права на спірну квартиру не приймалося.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Судами встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення 19 лютого 2004 року № 52 про оформлення права власності на спірну будівлю за ТзОВ «Дружба», виконком Сокальської міської ради не надав жодного значення факту реєстрації та проживання позивача у спірному будинку, а також не надав оцінку чинному рішенню виконавчого комітету Сокальської міської ради від 23 грудня 1985 року № 339 про видачу ордера ОСОБА_12 на квартиру по АДРЕСА_2 Львівської області.

Встановлено, спірний будинок використовується як житловий, він забезпечений електро, газо та водопостачанням, з пояснень позивача з'ясовано, що іншого житла у нього немає.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 19 лютого 2004 року № 52 про оформлення за ТзОВ «Дружба» права власності на триквартирний будинок за вказаною адресою, оскільки таким порушено права та інтереси позивача на житло.

Вказане рішення виконкому від 19 лютого 2004 року № 52 слугувало підставою для видачі ТзОВ «Дружба» свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2, а саме - на нежитлову будівлю по АДРЕСА_5

Відповідно, суди обґрунтовано задовольнили позовну вимогу про визнання недійсним даного свідоцтва про право власності на спірний будинок від 07 червня 2004 року, що видане виконавчим комітетом Сокальської міської ради ТзОВ «Дружба».

Дослідженим договором купівлі-продажу 50/100 частини нежитлової будівлі, посвідченим приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., встановлено, що такий укладено 04 грудня 2004 року між ТзОВ «Дружба» в особі арбітражного керуючого-ліквідатора Ковалко Г.І. (продавець) та ОСОБА_6 (покупець), згідно з яким продавець продав, а покупець купив 50/100 частин нежитлової будівлі (адміністративного будинку), що знаходиться за вказаною адресою, що становить приміщення під літерами 1; 2; 3; 4; 11; 12 площею 98,8 кв. м., яка належить продавцю на праві колективної власності. Вказана 50/100 частини нежитлової будівлі належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Сокальської міської ради 07 червня 2004 року на підставі рішення виконкому від 19 лютого 2004 року № 52.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 14 грудня 2004 року ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ», встановлено, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2004 року на праві приватної власності належить 50/100 частки нежитлової будівлі за вказаною адресою.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 12 січня 2005 року ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ», встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2004 року на праві приватної власності належить 50/100 частки спірної нежитлової будівлі.

Із договору дарування 21/100 частини нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., встановлено, що такий укладено 16 грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, згідно з яким дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв у дар, 21/100 частин нежитлової будівлі (адміністративного будинку), що знаходиться за вказаною адресою, що становить приміщення під літерами 11; 12 площею 40,8 кв. м, що належить дарувальнику на праві приватної власності. Вказана 21/100 частин нежитлової будівлі належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу 50/100 частини нежитлової будівлі від 04 грудня 2004 року.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 23 грудня 2004 року ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ», встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 16 грудня 2004 року на праві приватної власності належить 21/100 частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_5

Згідно з приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 19 лютого 2004 року № 52 про оформлення за ТзОВ «Дружба» права власності на триквартирний будинок у АДРЕСА_16, було прийнято з порушенням прав ОСОБА_3 на житло, оскільки останній був вселений на підставі ордера, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради 23 грудня 1985 року № 339 (який не скасований) та зареєстрований у спірному будинку, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 21 ЦК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 19 лютого 2004 року № 52 є незаконним та підлягає скасуванню, а наступні: свідоцтво про право власності на будинок за вказаною адресою від 07 червня 2004 року, що видане виконавчим комітетом Сокальської міської ради ТзОВ «Дружба» та договори купівлі-продажу 50/100 частини нежитлової будівлі, укладені між ТзОВ «Дружба» та ОСОБА_4, в частині відчуження йому приміщень, що були у користуванні ОСОБА_3, які позначені на поверхневому плані номерами «10», «9», «IV», «ІІІ», та між ТзОВ «Дружба» та ОСОБА_6, в частині в частині відчуження приміщень, що були у користуванні ОСОБА_3, які позначені на поверхневому плані номерами «12» та «11», а також договір дарування 21/100 частини нежитлової будівлі від 16 грудня 2004 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, підлягають визнанню недійсними.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_11, відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович