ухвала

іменем україни

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10, третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з цим позовом, обґрунтовуючи який вказала, що від шлюбу з відповідачем у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час проживає з батьком.

Оскільки вони з відповідачем проживають окремо, то між ними виник спір щодо місяця проживання дитини. Позивач вважає, що дитина повинна проживати разом з матір'ю. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_4

09 березня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач зазначав, що після розірвання шлюбу, а саме з грудня 2015 року по теперішній час, їх малолітній син ОСОБА_6 проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1, оскільки мати дитини виїхала на проживання до Сполучених Штатів Америки, де перебуває і на даний час. Вказував, що саме він займається навчанням, вихованням та розвитком сина, у дитини є всі належні умови для проживання, навчання та розвитку. Стверджував, що ОСОБА_6 є учнем 1-В класу Одеського навчально-виховного комплексу № 4, він та його родичі приділяють дитині багато уваги, у той же час матір сина була в навчальному закладі лише один раз. Крім того, наголошував на тому, що має постійний дохід, спиртними напоями не зловживає та вважає, що дитина повинна проживати разом з батьком.

Посилаючись на вказані обставини позивач за зустрічним позовом просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 березня 2015 року розділені та виділені в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу ОСОБА_4, або її офіційному представникові на оформлення проїзного документу на виїзд ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, закордон без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_5, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року; надати дозвіл на тимчасові виїзди малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон України, у супроводі матері, ОСОБА_4, або інших уповноважених нею осіб, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_5 громадянина України, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання його батька ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 551,20 гривень 20 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій виходили з сукупності матеріальних, морально-психологічних, етичних і інших факторів та вважали, що дитині (з точки зору її прав і законних інтересів) буде більш комфортно саме з батьком та що це буде відповідати найвищим інтересам дитини, в той час, як вимоги матері дитини щодо визначення місця проживання дитини з нею не відповідають інтересам дитини.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності виняткових обставин для розлучення дитини з матір'ю, а також про те, що висновок органу опіки та піклування не є належним доказом та рішення суду не можу бути ухвалено лише на підставі висновку без урахування всіх обставин справи, не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, зареєстрованому 27 вересня 2008 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 776, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивач ОСОБА_4 з жовтня 2015 року проживає та працює у США.

З довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 18 лютого 2016 року № 309 вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживає разом з батьком ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_3.

Згідно з довідкою Одеського навчального виховного комплексу № 4 «Загальноосвітня школа 1-111 ступенів гімназія» від 18 лютого 2016 року дитина навчається у 1-В класі, зарекомендував себе як старанний учень. Батько та бабуся (мати батька) приділяють належну увагу вихованню дитини. З матір'ю дитини в школі спілкувалися за весь період навчання один раз.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_5 є фізичною особою підприємцем та має дохід.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 травня 2016 року № 1328/01-20, останній, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька - ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_4. При цьому у висновку відображено, що батько дитини приділяє багато уваги сину, піклується про його стан здоров'я, фактично прийняв на себе усі зобов'язання зі створення для дитини належних умов для життя та матеріального забезпечення. Крім того, зі слів батька, позивач за первісним позовом не обмежена у спілкуванні з сином, але у зв'язку з тим, що проживає в США, бачить дитину дуже рідко.

Так, відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

При цьому слід враховувати не тільки принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, а й Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Важливо також акцентувати увагу на тому, що Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини і носить виключно рекомендаційний характер під час формування внутрішнього законодавства.

В свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого в 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове.

Вона ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Так судами попередніх інстанції враховано, що малолітня дитина проживає з батьком у звичній для нього обстановці та оточенні, відвідує навчальний заклад, в той час як необхідність визначення проживання дитини за місцем проживання матері на території США, не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки мати дитини не надала суду відомостей щодо наявності у неї належних умов для визначення місця проживання дитини із нею.

Крім того, ОСОБА_4, як мати дитини, не позбавлена батьківських прав стосовно дитини та має право на безперешкодне з нею (дитиною) спілкування та виховання, а батько дитини не перешкоджає позивачці у спілкуванні з сином та в його вихованні.

Також, апеляційним судом взято до уваги, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року у справі № 521/5619/16-ц позовну заяву ОСОБА_11 до ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про надання дозволу на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька залишено без задоволення, посилаючись на те, що батько дитини не ухилявся і не ухиляється від надання згоди на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд малолітнього сина за кордон, оскільки після уточнення позивачем вимог з вказівкою часу перебування дитини у США зазначенням мети - для оздоровлення, відпочинку та візиту до матері, представив до суду нотаріально завірену заяву про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до Сполучених Штатів Америки з 01 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року.

Таким чином, дії батька дитини не направлені на розлучення матері з дитиною.

Разом з тим, позивачем за первісним позовом належним чином не підтверджені обставини пов`язані з умовами роботи та проживання позивача в США, зокрема не надано засвідченої копії контракту з перекладом, не зазначено, умови переривання контракту, правове становище позивача після втрати роботи (можливість залишення в США, на яких умовах, дія страховки на випадок безробіття, дія медичної страховки, можливість влаштування дитини до навчального закладу, умови адаптації дитини в іншій країні, в тому числі і мовної адаптації, висновок психолога з урахуванням індивідуальних психологічних якостей дитини, засвідчений висновок про відповідність побутово-житлових умов фізичному і психічному та соціальному розвитку дитини). Будь-які причини не подання вказаних документів до суду ОСОБА_4 не зазначені.

Таким чином, суди попередніх інстанцій в контексті першочергово врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дотрималися вимог сімейного законодавства України, законодавства України про охорону дитинства, правильно застосували положення Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року та прецедентну практику Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (Заява N 31111/04), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, застосовуються судами, як джерело права.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_12 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко