АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Винниченко Л.М.
№22-ц/796/6604/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року про відмову у залученні до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору та прийняття позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова Ірина Олександрівна про визнання заповіту недійсним та визнання спадкоємцем за законом на квартиру,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив залучити його в якості третьої особи по справі та ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача (спадкоємця) 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 165 000 грн. 00 коп. та з ОСОБА_2 (спадкоємця) ѕ частки квартири АДРЕСА_2 505000 гривень.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він 15 квітня 2014 році позичив ОСОБА_5 670 000 гривень, які він обіцяв повернути протягом 3-х місяців після продажу своєї квартири. Виконати свій обов'язок йому завадила смерть, а тому, особи які претендують на вказану квартиру повинні повернути його кошти.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору та прийняття до розгляду позовної заяви третьої особи - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, розглянути справу за його участі та ухвалити рішення, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Вказує на те, що відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у прийнятті позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі існує спір стосовно спадкування майна ОСОБА_5, який буде вирішено за рішенням суду, що набере чинності.

За вимогами ч. 1 ст. 34 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 року у справі № 6-33цс15.

Таким чином, ОСОБА_1, як можливий кредитор померлого ОСОБА_5, має право на звернення до суду із позовом про стягнення коштів.

Проте, з урахуванням того, що на момент постановлення ухвали суду про відмову у прийнятті позову, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існує спір про право цивільне, а саме: щодо частин успадкованого ними майна та чинності заповіту, апеляційна інстанція приходить до висновку, що ухвалою суду права ОСОБА_1 порушено не було, оскільки між спадкоємцями існує спір щодо частин майна померлого, від встановлення належності яких і залежить можливе вирішення вимог ОСОБА_1

Крім того, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися із окремим позовом до суду.

Відповідно до ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді