Номер провадження: 22-ц/785/395/17
Номер справи місцевого суду: 501/970/15-ц
Головуючий у першій інстанції Ледньова Т. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів Гірняк Л.А., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Поліхранової Ю.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

27 лютого 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, по якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2006 року у розмірі 80 886,63 дол. США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення; заборгованість за кредитним договором від 2 листопада 2006 року у розмірі 48 749,61 дол. США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення, а також стягнути судовий збір у розмірі 3 654 грн. (а.с. 2-3).

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області позов задоволений, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 661/Ф03.14/051 від 25 травня 2006 року у розмірі 80 886,63 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 1 776 917,49 грн.; заборгованість за кредитним договором № 661/Ф03.14/105 від 2 листопада 2006 року в розмірі 48 749,61 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 1 070 931,43 грн. та судові витрати в розмірі 3 654 грн. (а.с. 50-51).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 7 грудня 2016 року залишена без задоволення заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду (а.с. 216-217).

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, 16 грудня 2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду дійсним обставинам у справі, а також на недоведеність обставин у справі, зокрема, посилаючись на відсутність розрахунку заборгованості. Крім того, апелянт посилається на неналежне сповіщення про розгляд справи судом першої інстанції, а також на пропуск строку позивачем зі зверненням до суду з відповідними позовними вимогами (а.с. 220-221).

Крім того, 21 лютого 2017 року ОСОБА_2 подала до суду апеляційної інстанції заяву про застосування позовної давності (а.с. 245).

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

З матеріалів справи вбачаються наступні фактичні обставини.

25 травня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 16 квітня 2010 року є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 661/Ф03.14/051, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) в сумі 50 000 дол. США зі сплатою 12 % річних до 24 травня 2021 року (а.с. 8-10).

2 листопада 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 16 квітня 2010 року є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 661/Ф03.14/105, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) в сумі 28 538 дол. США зі сплатою 15 % річних до 1 листопада 2021 року (а.с. 5-7).

Банк свої зобов'язання виконав (а.с. 11-15).

Однак відповідач належним чином свої обов'язки не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість, за кредитним договором № 661/Ф03.14/051 від 25 травня 2006 року, яка станом на 18 лютого 2015 року складає 80 886,63 дол. США, що по курсу НБУ становило 1 776 917,49 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 42 214,03 дол. США, заборгованість за відсотками - 38 672,60 дол. США; заборгованість за кредитним договором № 661/Ф03.14/105 від 2 листопада 2006 року, яка станом на 18 лютого 2015 року складає 48 749,61 дол. США, що по курсу НБУ становило 1 070 931,43 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 25 028,20 дол. США, заборгованість за відсотками - 23 721,41 дол. США (а.с. 48).

Представником ПАТ «Укрсоцбанк» суду апеляційної інстанції був наданий розрахунок заборгованості відповідача за вказаними кредитними договорами станом на лютий 2015 року (а.с. 261-268).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 526, 623, 624 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, а в разі порушення зобов'язання боржник має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, тасплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Так, щодо посилань ОСОБА_2 про неправомірність ухвалення судом заочного рішення у даній справі через неналежне її повідомлення судом про час та місце розгляду справи та невиконання судом вимог ст. 127 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 74 ЦПК України встановлено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21). Як вбачається з подальших документів, зокрема, апеляційної скарги на заочне рішення, тексту довіреності (а.с. 222,239), зазначена адреса нею не змінювалася.

Судом першої інстанції під час розгляду справи відповідачу ОСОБА_2 неодноразово направлялись судові повістки рекомендованим листом за вказаною адресою, які повертались на адресу суду без вручення з поштовою відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с. 27-28, 31-32), з відміткою «не проживає» (а.с. 38), крім того, судом першої інстанції був здійснений виклик та сповіщення відповідача через оголошення у газеті (а.с. 43, 47), а також суд намагався сповістити відповідача телефонограмою (а.с. 30) та телеграмою (а.с. 37).

Таким чином, судом першої інстанції були застосовані усі можливі та належні способи сповіщення та повідомлення відповідача у справі, дотримано процесуального обов'язку сповістити сторону про час та місце розгляду справи, але відповідачка судові повістки не отримувала, достовірно знаючи про наявність кредитних зобов'язань, їх невиконання, та не могла не усвідомлювати, що за наявності останніх повинна забезпечити можливість зв'язатися із нею за допомогою загальноприйнятих засобів зв'язку.

За доводами апеляційної скарги судом першої інстанції проігноровано строки позовної давності, але заява про застосування строків позовної давності була заявлена відповідачем у суді апеляційної інстанції, а тому врахуванню підлягає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовну давність.

Тобто, цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

У матеріалах даної справи відсутні відомості про звернення відповідача із заявою про застосування строків позовної давності, поданої до ухвалення рішення судом першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України.

При цьому судом першої інстанції дотримано процесуального обов'язку сповістити сторону про час та місце розгляду справи, відповідачкою без поважних причин судову кореспонденцію не отримано, відтак підстави для застосування строку позовної давності на стадії апеляційного провадження відсутні і не передбачені законом.

З огляду на викладене, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: