Справа № 1018/4060/12 Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/4695/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 18 18.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Марченко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Іноземної компанії «Екшн Дівелопмент» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - іноземна компанія «Екшн Дівелопмент» про стягнення коштів,-

встановила:

у травні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 04 березня 2011 року позивач в якості позикодавця уклав договір позики з ОСОБА_3, який діяв в якості позичальника.

ОСОБА_2 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 04березня 2011 року.

Відповідно до договору позики, ОСОБА_3 зобов'язувався повернути вищезазначені кошти до 01 березня 2012 року.

Відповідачем не виконані договірні зобов'язання за договором позики.

Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 848 142,25 грн. з яких: розмір трьох річних від простроченої суми становить (800 000 грн. - сума боргу х 0,03 % річних) : 365 днів = 65,75 грн./ день прострочення; 65,75 грн./день прострочення х 63 дні (період з 01.03.2012 року по 03.05.2012 року) = 4 142,25,25 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 800 000 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.03.2012 року по 03.05.2012 року в розмірі 4 122 грн. 25 коп., а також судові витрати та витрати на правову допомогу.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11 березня 2011 року в розмірі 800 000 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.03.2012 року по 03.05.2012 року в розмірі 4 122 грн. 25 коп., судові витрати в розмірі 3 219 грн., а всього 807 361 грн. 25 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, іноземна компанія «Екшн Дівелопмент» подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що 11 січня 2012 року між Іноземною компанією «Екшн Дівелопмент» та ОСОБА_3 було укладено договір про наміри купівлі - продажу нерухомого майна, що знаходиться на території України.

Відповідно до п.1.1 даного Договору, сторони домовилися в майбутньому укласти основний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 в майбутньому продає, а Іноземна компанія «Екшн Дівелопмент» купує будівлю допоміжних складських приміщень (літ. Б, загальною площею 1005,6кв.м. та будівлю складу готової продукції (літ. «Н»), загальною площею 59,1кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п.3.1 Договору, вартість нерухомого майна, що є предметом договору про наміри станом на момент укладення договору становила 1 200 000 доларів США.

Апелянт, стверджує, що вищезазначені кошти він зобов'язувався сплатити відповідно до графіку перерахування грошових коштів, передбаченого в п.5.3. Договору, кошти передавалися готівкою представнику ОСОБА_3 - громадянину Ірландії ОСОБА_4.

Останній платіж апелянт здійснив 11 січня 2017 року, виконавши зобов'язання перед Джозефом ОСОБА_3.

Також, зазначає, що 20 січня 2017 року апелянт звернувся до ОСОБА_3 з вимогою укласти основний договір купівлі - продажу, а саме будівлю допоміжних складських приміщень (літ «Б»), загальною площею 1005,6кв.м., та будівлю складу готової продукції (літ «Н»), загальною площею 59,1кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Вимогу повернути грошові кошти, що були виплачені за Договором про наміри купівлі - продажу нерухомого майна від 11 січня 2017 року ОСОБА_3 також не виконав, зазначивши, що на рахунках в останнього немає належної грошової суми.

Крім того, відповідно до інформаційної довідки від 26 січня 2017 року, власником виробничого комплексу станом на 26 січня 2017 року є не ОСОБА_3, а ОСОБА_2

Апелянт, стверджує, що ОСОБА_3 порушував умови Договору про наміри, які зазначені в ухвалі Обухівського районного суду Київської області від 17 травня 2012 року про затвердження мирової угоди.

Також, зазначає, що на належне на праві власності відповідачу нерухоме майно останній не передавав права власності жодній особі, включаючи зобов'язання шляхом укладення мирової угоди.

Крім того, в матеріалах справи міститься інформація щодо ідентифікаційного коду ОСОБА_3, однак в 2006 році останньому було присвоєно інший ідентифікаційний номер: НОМЕР_1.

Апелянт просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 березня 2011 року між сторонам було укладено договір позики у формі письмової розписки, згідно до якої ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 (ОСОБА_3, Joseph O'Reilly) отримав у борг грошові кошти в суму 100 000 доларів США, які зобов'язувався повернути у строк до 01 березня 2012 року, що підтверджується розпискою, а також визнається сторонами.

Відповідач всупереч вимогам закону не виконав свої цивільно-правові обов'язки та не повернув грошові кошти позивачу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач визнав позов, заперечень щодо розміру заборгованості і правильності здійснених позивачем нарахувань не надав. Також, відповідач не оспорював договір позики, договір не визнаний недійсним, не має ознак нікчемності.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Вказана цивільно-правова угода була укладена в письмовій формі.

Факт отримання відповідачем визначених розпискою коштів від позивача, а також факт неповернення позики навіть частинами станом на час вирішення справи судом визнаний позивачем та представником відповідача.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилання апелянта на те, що ухваленим рішенням порушується його право власності на нерухоме майно не може бути прийнято до уваги судом апеляційної інстанції оскільки договір позики був укладений 04 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

На час розгляду апеляційним судом скарги Іноземної компанії «Екшн Дівелопмент» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року договір позики від 04 березня 2011 року є чинним і в судовому порядку недійсним не визнаний.

За вказаним договором ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США. Апелянт не був стороною укладеного договору позики грошових коштів 04 березня 2011 року. Крім того відповідно до укладеного договору ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США які останній зобов'язувався повернути позивачу до 01 березня 2012 року і будь яке нерухоме майно за вказаним договором не є предметом спору по даній справі.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу Іноземної компанії «Екшн Дівелопмент» відхилити, рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді