У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Бердянського місцевого прокурора Запорізької області в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_4, на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Бердянський місцевий прокурор Запорізької області звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що в ході прокурорської перевірки встановлено, що рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проекти відведення та передано у власність громадянам, у тому числі і ОСОБА_3, земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва з порушенням вимог ст. ст. 51, 60, 61, 84, 118 ЗК України, ст. ст. 85, 88, 89, 90 Водного кодексу України, п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст.ст. 12, 19 Закону України «Про планування та забудову територій», ст. ст. 1, 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», не дотримано порядок набуття права власності на землю.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд: визнати незаконним та скасувати п. 5.70 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1га з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 14 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_3; зобов'язати відповідача повернути територіальній громаді м. Бердянська спірну земельну ділянку.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 липня 2015 року, позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п. 5.70 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1га з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 14 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_3, на земельну ділянку площею 0,1 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути територіальній громаді м. Бердянська земельну ділянку площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, межі якої визначені у державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову Бердянського місцевого прокурора Запорізької області, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що передача у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва проведена з порушенням вимог чинного законодавства та без проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 24 грудня 2009 року № 32 ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1га, що розташована по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва.

Згідно з копією проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 земельна ділянка відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі була віднесена до земель житлової та громадської забудови ( код 1.8 УКЦВЗ), передбачено зміну цільового використання земельної ділянки на рекреаційне призначення (код 1.17 УКЦВЗ).

Відповідно до Генерального плану м. Бердянська Запорізької області, затвердженим рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 25 червня 2009 року № 8 встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на території оздоровчих установ та установ відпочинку в житловій та рекреаційній зоні з переважним розміщенням садибної забудови, що підтверджується листом заступника міського голови Свідло О.П.

Зі схеми місцезнаходження земельної ділянки, кадастрового плану проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки вбачається, що вона знаходиться в межах м. Бердянська, на території Бердянської коси, на відстані 49,96 м від урізу води Азовського моря.

Пунктом 5.70 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га в межах норм безоплатної приватизації, з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва, на яку відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 14квітня 2010 рокууправлінням Держкомзему у м. Бердянську.

Задовольняючи позов, суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до чч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підп. 2 п. 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено.

ЦейЗакон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із чч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постановах від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що згідно з постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 9 грудня 2010 року у справі за позовом Бердянського місцевого прокурора Запорізької області до Бердянської міської ради Запорізької області позивачу було відомо про прийняте Бердянською міською радою рішення від 25 лютого 2010 року № 41 ще 15 квітня 2010 року.

Прокурор звернувся до суду з позовом лише у жовтні 2014 року.

При цьому представником ОСОБА_3 заявлено про застосування строку позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України (а.с. 75).

Проте суди упорушення ст.ст. 212-214, 303, 315ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули та дійшли передчасного висновку про те, що позовна давність не поширюється на спірні правовідносини.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення в задоволеній частині позову не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, задовольнитичастково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик