Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/553/17 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 47 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Павицької Т.М.

суддів: Трояновської Г.С., Миніч Т.І.

з участю секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом першого заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави до Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Ендер, третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та скасування реєстрації права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Ендер на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року перший заступник Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся із даним позовом та просив:

- визнати недійсним та скасувати рішення 36 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07 квітня 2010 року щодо надання ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0835 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 547950 від 14 травня 2010 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 39;

- скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:1416, проведену згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 лютого 2014 року за № 574 (номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 4730097);

- витребувати у ОСОБА_3 Ендер на користь Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області земельну ділянку площею 0,0835 га, кадастровий номер :07:002:1416, що знаходиться на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області;

- скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 Ендер на земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:1416, проведену згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 червня 2016 року за № 3554.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням 36 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07 квітня 2010 року ОСОБА_1 надано у власність земельну ділянку площею 0,0835 га, що розташована в с.Іванівка по вул.Труда, 30/1 Житомирського району Житомирської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. В подальшому, ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯЛ № 547950, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 39. 19 лютого 2014 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 передала у власність згадану вище земельну ділянку ОСОБА_2, яка в свою чергу 08 червня 2016 року продала її громадянину ОСОБА_5 ОСОБА_3 Ендер. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 вже використала своє право безоплатної приватизації землі відповідного цільового призначення, а відтак не мала правових підстав для отримання у власність спірної земельної ділянки, що призвело до незаконного її вибуття із комунальної власності, позивач просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 травня 2017 року позов задоволено в повному обсязі та вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 Ендер, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначає, що питання законності прийняття рішення 36 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07 квітня 2010 року та визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 547950 вже було предметом розгляду справи №278/210/14-ц, а тому слід закрити провадження по справі в цій частині. Крім того вказує, що він набув право власності на спірну земельну ділянку за відплатним договором, і може бути позбавлений такого права лише в інтересах суспільства у випадках, передбачених законом. Разом із тим зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, виходячи із правового режиму обєкту нерухомості на спірній земельній ділянці, а судом безпідставно не застосовано строки позовної давності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності серії ЯА №899870 від 09.02.2006 року є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка передана їй у власність на підставі рішення Вересівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07 грудня 2005 року та призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Рішенням 36 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07 квітня 2010 року передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0835 га, що розташована в с.Іванівка по вул.Труда, 30/1 Житомирського району Житомирської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

14 травня 2010 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЛ № 547950, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 39.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврідяування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ч.1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За положеннями ч.4 ст.116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що громадянин може отримати у власність лише одну земельну ділянку по кожному виду використання.

Відповідно до ч. 2, ч.3 ст. 3, ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або користувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на земельну ділянку. Захист цих прав може здійснюватися шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання угоди недійсною.

Встановивши, що за рішенням 36 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07.04.2010 року вдруге ОСОБА_1 було передано земельну ділянку площею 0, 0835 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, після того, як вона вже отримала у власність земельну ділянку площею 0,1000 га на підставі рішення Вересівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07 грудня 2005 року, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, тобто за одним видом використання, суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку про задоволення вимог про визнання недійсним оскаржуваного рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку.

19 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної ділянки, а 08 червня 2016 року ОСОБА_2 продала її громадянину ОСОБА_5 ОСОБА_3 Ендер.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Відповідно до приписів частини п'ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п'ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Іванівська сільська рада.

При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада с.Іванівка Житомирського району Житомирської області як власник спірного об'єкта нерухомості делегує Іванівській сільській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто, воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Отже, здійснення Іванівською сільською радою права власності, зокрема, розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може вважатись вираженням волі територіальної громади.

Таким чином, оскільки спірне майно вибуло з володіння територіальної громади с. Іванівка Житомирського району Житомирської області в особі Іванівської сільської ради поза її волею, суд першої інстанції, обґрунтовано застосувавши положення ст.ст.387,388 ЦК України та задовольнив позов в частині витребування майна та скасування державної реєстрації.

Разом з тим, підлягає скасуванню рішення суду в частині задоволення вимог про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, оскільки на теперішній час відсутня реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2, оскільки остання 08.06.2016 року відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_3 Ендер і за ним проведена реєстрація права власності на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги на те, що провадження у справі підлягає закриттю згідно п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України).

У той самий час прийняте з певних підстав судове рішення про відмову в позові за окремими категоріями справ при збереженні існуючих правовідносин, які спричинили звернення до суду, не є перешкодою для повторного звернення до суду заінтересованих осіб з метою вирішення спору.

Встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2014 року скасовано рішення 36 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 07 квітня 2010 року щодо надання ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0835 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Зазначене судове рішення скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області від 01 грудня 2016 року. Підставою для скасування рішення суду було те, що позивач не оспорював правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на вказану земельну ділянку, остання не була притягнута до участі у справі, цим рішенням порушені її права.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18.01.2017 року відмовлено в задоволенні позову Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Ендер про витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що судове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25.02.2014 року скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку неправомірно.

Отже, спір сторін про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та скасування реєстрації права власності по суті не вирішено.

10 березня 2017 року перший заступник керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави повторно звернувся до суду з позовною заявою до Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Ендер, третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та скасування реєстрації права власності.

За змістом пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Таким чином, враховуючи підстави відмови у задоволенні позовів за попередніми рішеннями та зміни, які відбулися після ухвалення рішень у предметі позову, колегія суддів вважає, що підстав для закриття провадження у справі немає.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 Ендер не звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у їх задоволенні. В решті судове рішення залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Ендер задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 травня 2017 року в частині задоволення вимог про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді