Провадження № 22-ц/780/2331/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 14.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Білоконь О.В.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють, також, в інтересах ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду вказаним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених із боржниками, право на вимогу по яких належить банку на підставі документації. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі повязані з ними права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів.

28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу по яких належить клієнту на підставі документації, отже, фактично позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора /стягувача/ за кредитним договором від 31.03.2008 року, де позичальником є відповідач ОСОБА_2, який 31.03.2008 року уклав договір з ВАТ «Сведбанк» та отримав кредит в сумі 30 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому договором. Позичальник зобовязувався погашати своєчасно заборгованість за кредитом та відсотками, але своїх зобовязань належним чином не виконував, в звязку з чим станом на 01.06.2015 року сума заборгованості за кредитом з врахуванням заборгованості за тілом кредиту, за відсотками, пенею становить 1 303 951 грн. 76 коп.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем було укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру №46 в будинку №84 «А» по вулиці Польовій в м. Біла Церква, вартістю 315 252,33 грн.

Оскільки позичальником порушені умови кредитного договору, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №46 в будинку №84 «А» по вулиці Польовій в м. Біла Церква, загальною площею 65,80 кв.м., житловою площею 38кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2622/0308/71-027 від 31.03.2008 року в розмірі 1 303 951 грн. 76 коп., яка складається із боргу за кредитом 596 885 грн. 62 коп., по відсотках 377 089 грн. 09 коп., пені за рік 329 977 грн. 05 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна; стягнути з відповідача судовий збір в сумі 3 897 грн. 60 коп.; виселити відповідачів без надання іншого житла з квартири АДРЕСА_1. Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки просив відстрочити на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2017 року задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Товариствомм з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» за кредитним договором №2622/0308/71-027 від 31.03.2008 року в розмірі 1303 951 грн. 76 коп., яка складається із боргу за кредитом 596 885 грн. 62 коп., по відсотках 377 089 грн. 09 коп., пені за рік 329 977 грн. 05 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру №46 в будинку №84 «А» по вулиці Польовій в м. Біла Церква, загальною площею 65,80 кв.м., житловою площею 38кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження", встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна. Зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи» судові витрати по справі 3 897 грн. 60 коп. В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про виселення, представником ТОВ «Кредитні ініціативи» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення даної позовної вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку щодо передчасності вимог про виселення відповідачів з житлового приміщення у звязку з дією мораторію на стягнення іпотечного майна, введеної відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В суд апеляційної інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» свого представника для участі в судовому засіданні не направило. Про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, заяв клопотання про поважність причин відсутності свого представника не направило, що згідно ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_5 належно повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судової повістки, до суду не зявилася, що згідно ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині відповідає не в повній мірі.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.03.2008 року між ВАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2622/0308/71-027 на строк до 25.03.2038 року, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 30 000,00 доларів США , а позичальник зобовязувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені договором, що стверджується копією цього кредитного договору ( а.с. 9-10).

Згідно п.1.4 договору передбачено, що кредитні кошти були призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу з метою придбання квартири АДРЕСА_2.(а.с. 7)

Встановлено, що позичальник ОСОБА_2 неналежно виконував взяті на себе зобовязання, порушив умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 01.06.2015 року має прострочену заборгованість: за кредитом - 28 358,00 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 596 88 грн. 62 коп., по відсотках - 17 915,48 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 377089,09 грн. 09 коп., а також, позивачем була нарахована неустойка пеня 15677,19 дол. США.

Встановленим є те, що з метою забезпечення належного виконання зобовязання за вказаним Кредитним договором, 31.03.2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2, укладено Іпотечний договір № 2622/0308/71-027-Z-1, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру №46 у буд.№ 84 "А" по вулиці Польова в м. Біла Церква Київської області. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 315 252,33 грн. ОСОБА_1 підтверджено копією Іпотечного договору (а.с.17-19).

Відповідно до умов вказаного іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених основним зобовязанням та іпотечним договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобовязання (як основного боргу, так і процентів за ним).

У разі порушення основного кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобовязання за кредитним договором та/або зобовязань, передбачених іпотечним договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у п.п. 12.3.1 та 12.3.2 іпотечного договору

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов Кредитного договору та іпотечного договору, відповідачам було направлено вимогу про усунення порушень, але ця вимога залишена без задоволення. Матеріали справи містять копії Вимог про усунення порушень, що були направлені відповідачам (а.с.28,29,30,31) та реєстр поштових відправлень з підтвердженням про вручення відповідачу вимог (а.с.33,34-35).

Також, встановленим є те, що 23.06.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду було частково задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 31.03.2008року в сумі 1 215 980 грн., вирішено питання судових витрат. Даним рішенням суду, також, було відмовлено ОСОБА_2 в позові до ПАТ «Омега Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (а.с.128).

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому вимога щодо виселення відповідачів з їхнього єдиного житла є передчасною вимогою.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, виходячи з наступного.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився із правовими нормами, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. За змістом ч. 3 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст.109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Отже, за змістом ст ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року (справа № 6-2830цс15). Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР)

З матеріалів справи, зокрема з договору купівлі-продажу квартири від 31 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6. ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2, вбачається, що за домовленістю сторін продаж квартири, яка відчужується, вчинено за ціну 200 000 гривень.

Відповідно до існуючого на час укладення вказаного договору офіційного курсу НБУ гривні в еквіваленті до долару США (1 грн.- 5,05 дол. США), вартість квартири становила близько 40 000 доларів США.

Таким чином, обґрунтованими є заперечення відповідачів, які зазначали, що купівля квартири була ними здійснена частково за власні кошти.

Враховуючи викладене, іпотечне майно було придбане як за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором (30 000 доларів США), так і за рахунок особистих коштів відповідачів, які становлять значну частину (близько 1/4) від вартості придбаного житла.

З огляду на вказане, виселення відповідачів без надання іншого постійного житла не відповідає вимогам ст. 109 ЖК УРСР, що є підставою для відмови в задоволенні вказаної позовної вимоги.

Висновки суду про передчасність заявлених позовних вимог про виселення відповідачів у звязку з дією ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки положення вказаного закону не можуть бути підставою для відмови в задоволенні вимог про виселення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині підлягає зміні на підставі ст.309 ЦПК України в частині підстав для відмови в задоволенні позову про виселення без надання іншого житлового приміщення, із зазначенням як підстави для відмови у задоволенні даної позовної вимоги ст. 109 ЖК Української РСР.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не оскаржується, а тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні Ініціативи» - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2017 року змінити в частині підстав для відмови в задоволенні позову про виселення без надання іншого житлового приміщення, зазначивши як підставу для відмови у задоволенні даної позовної вимоги ст. 109 ЖК Української РСР.

В іншій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевірялось.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: