Справа № 720/1476/17
Провадження № 2/720/815/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2017 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Факащук А.П.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Тарасовецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про визнання права власності на спадкове майно,-

ВИРІШИВ:

У вересні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 11 червня 2016 року померла її матір ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване по вул. Центральна, № 92 в с. Тарасівці Новоселицького району. Спадщину за заповітом після її смерті вона прийняла своєчасно. Однак, оскільки спадкодавець не отримав при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник Тарасовецької сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, надавши заяву про те, що позов визнає та просить розглянути справу у його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року, тобто час набрання чинності Закону України «Про власність», домоволодіння по вул. Центральна, № 92 в с. Тарасівці Новоселицького району відносилося до службових дворів.

Житлові будинки літера «А», «Б» та господарські споруди у даному домоволодінні були побудовані подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до 1974 року під час їх спільного шлюбу, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння та свідоцтвом про їх одруження.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

На початок будівництва вказаного домоволодіння питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_5 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою ОСОБА_5 ОСОБА_5 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_5 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

У відповідності до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських ОСОБА_5 депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської ОСОБА_5 депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим.

Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів.

Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_5 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року.

Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно творить окрему власність кожного з них.

Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя.

Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зважаючи на те, що дане домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді ОСОБА_4Г на час коли останній перебував у шлюбі з ОСОБА_3, то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них.

14 квітня 1984 року ОСОБА_4 помер.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 своєчасно прийняла його дружина ОСОБА_3, яка постійно проживала на час смерті із спадкодавцем, тим самим вступила у володіння та управління спадковим майном, що підтверджується довідкою Тарасовецької сільської ради № 2847 від 26 вересня 2017 року.

При житті ОСОБА_3 заповіла все своє майно своїй доньці Мойсей (дошлюбне ОСОБА_3) Л.О..

ОСОБА_3 померла 11 червня 2016 року.

Після її смерті відкрилася спадщина на все вказане домоволодіння, а саме на 1/2 частку набуту нею під час шлюбу у спільному сумісному майні подружжя та на 1/2 частку успадковану нею за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4.

За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_2 спадщину за заповітом після смерті своєї матері прийняла своєчасно звернувшись в межах шестимісячного терміну з часу прийняття спадщини до нотаріуса, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Однак, оформити та зареєструвати позивачці право власності на вказане домоволодіння після смерті її матері не вдалося, оскільки спадкодавець не зареєстрував при житті право власності належним чином згідно чинного законодавства, у звязку із чим, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про спадщину.

Враховуючи, що позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_3 та своєчасно прийняла спадщину, інших спадкоємців немає, то право власності на спадщину слід визнати за нею.

На підставі ст.ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 1216, 1218, 1223, 1269, 1270 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_2 на домоволодіння, яке розташоване по вул. Центральна, № 92 в с. Тарасівці Новоселицького району Чернівецької області та складається з житлового будинку літера «А», житлового будинку літера «Б», гаражу літера «В», сараїв літера «Г», «Д», убиральні літера «Е», колодязя № 1, огорожі № 2-4, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: