У х в а л а

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання припиненим іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та скасування заборони на відчуження нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 24 березня 2011 року між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_5, та ним укладено договір позики, згідно з умовами якого йому передано

99 200 грн, які він зобов'язувався повернути до 24 вересня 2011 року.

На забезпечення належного виконання умов договору позики, цього ж дня між сторонами було укладено іпотечний договір, предметом якого є належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1 а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначав, що покладені на нього зобов'язання він виконав належним чином, частину грошових коштів передав під розписку, а іншу - без оформлення розписки.

З моменту закінчення строку дії договору жодних претензій від відповідача до нього не надходило.

Посилаючись на наведене та на те, що зазначені вище договори були укладенні на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, які, в свою чергу, виконані належним чином, однак на даний час існує заборона на відчуження належного йому нерухомого майна, у зв'язку з чим позбавлений можливості розпоряджатися ним, просив визнати припиненими з 24 вересня 2011 року іпотечний договір, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладені 24 березня

2011 між ним та ОСОБА_6, який діяв від імені

ОСОБА_5, а також скасувати заборону на відчуження нерухомого майна, а саме - квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя є похідними від договору позики та діють до повного виконання зобов'язань за зазначеним договором, що прямо передбачено умовами таких договорів, тоді як позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання покладених на нього зобов'язань, зокрема - щодо повернення суми позики, що повинно підтверджуватись відповідними розписками, а повернення всієї суми має бути підтверджена письмовою заявою позикодавця про розрахунок, справжність підпису якого має бути нотаріально посвідчена (п. 4 договору позики від 24 березня 2011 року).

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С.Висоцька

М.К. Гримич