АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 та просили стягнути на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 99 318,17 грн., моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4 500 грн., витрати щодо складання звіту у розмірі 1 400 грн. та його перерахунку у розмірі 700 грн. й на користь ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.03.2016 позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 102 432,37 грн. У задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Справа № 761/9634/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10793/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм процесуального права й неправильного застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що вина відповідача щодо спричинення пожежі в його квартирі не визначена, що стало підставою для залиття квартири позивачів, внаслідок її гасіння. Зазначив, що довідка Державної служби з надзвичайних ситуацій від 09.12.2014, Акт від 01.12.2014 та Звіт від 04.03.2015 щодо розміру матеріальних збитків не є належними та допустимими доказами. Вказав, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про пожежну безпеку», оскільки втратив свою чинність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з належності допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що у судовому засіданні Позивачем № 1 належним чином доведено факт заподіяння шкоди та її розмір, завданої Відповідачем, а останнім належним чином не доведено відсутність його вини. Вимоги щодо стягнення на користь позивачів моральної шкоди належним чином не доведені, якими доказами обґрунтовується розмір шкоди, як і не доведено причинного зв'язку між шкодою їх здоров'ю та протиправною поведінкою відповідача. Відсутні правові підстави для присудження судових витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оскільки позивачем 1 не надано акта виконаних робіт та квитанції про сплату таких послуг.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами по справі не оскаржувалося, внаслідок чого судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1192 ЦК України, з врахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У силу ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 яка складається з двох кімнат жилою площею 33,50 кв.м., загальною площею 60,20 кв.м. відповідно до договорів дарування від 13.01.2005 та від 27.12.2005 (а. с. 6-7).

У зазначеній квартирі проживає ОСОБА_5 - бабуся позивача з 26.02.1960 згідно з довідкою за формою № 3 від 20.02.2015 (а. с. 11).

29.11.2014 у житловому будинку АДРЕСА_3 виникла пожежа, що підтверджується листом Шевченківського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві № 18/23/3337 та актом КП ЖЕК «Михайлівська» від 01.12.2014 (а. с. 13). У даному акті зазначено, що залиття та пошкодження квартири № 3 сталося у результаті гасіння пожежі, яка виникла 29.11.2014 о 22 год. 35 хв. у АДРЕСА_4

Відповідно до технічного висновку ДВЛ № 265 від 01.12.2014, ймовірна причина пожежі - необережне поводження з вогнем. Власником квартири АДРЕСА_4 єОСОБА_4

Згідно довідки № 613 виданої ЖЕК - 1003, АДРЕСА_1 є однією і тією ж самою спорудою (а. с. 12).

Відповідно до звіту № 208/14 від 04.03.2015, складеного на замовлення ОСОБА_2- ФОП ОСОБА_7 - розмір матеріального збитку, який завдано позивачу 1 у результаті залиття квартири № 3, яке відбулось 29.11.2014, складає 99 318,17 грн. (а. с. 20-34).

ОСОБА_2 зазначає, що позивачам було завдано матеріальний збиток внаслідок залиття квартири на суму 99 318,17 грн., понесені витрати на підготовку звіту у розмірі 1 400 грн., перерахунку матеріального збитку у розмірі 700 грн. та спричинення моральних страждань, негативних наслідків від отриманих хвилювань. Вказує, що неодноразово зверталася до відповідача із вимогою відшкодувати збитки, однак останній відмовляється їх усувати.

Враховуючи вищевикладене, позивачі звернулися із відповідним позовом до суду.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У силу ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Так, відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в заподіянні шкоди позивачу.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Відповідачем до суду не було надано жодного доказу, що вказує на відсутність його вини у виникненні пожежі в його квартирі та у залитті квартири позивачів, яке сталося внаслідок її ліквідації пожежниками.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив викладені обставини справи, вимоги закону та той факт, що відповідач у добровільному порядку відмовляється відшкодувати матеріальний збиток, заподіяний позивачам та дійшов до обґрунтованого висновку, що зазначена матеріальна шкода підлягає стягненню у судовому порядку в розмірі 99 318,17 грн.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення витрат щодо складання звіту та його перерахунку.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Матеріали справи свідчать, що на замовлення ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_7 складено звіт №208/14 від 04.03.2015 розміру матеріального збитку завданого позивачу 1 у результаті залиття її квартири, яке відбулось 29.11.2014 (а. с. 20-34), за який позивачем сплачено 1 400 грн. відповідно до товарного чеку №208/14 від 12.12.2014 та здійснено перерахунок матеріального збитку звіту в розмірі 700 грн. (а. с. 15).

За наведеного, враховуючи підтвердження понесених позивачем витрат, колегія суддів вважає задоволення даної частини позовних вимог правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час розгляду вказаної справи суд першої інстанції не встановив вину відповідача щодо спричинення пожежі в його квартирі та не встановив обставини залиття квартири позивачів, внаслідок її гасіння, на думку колегії суддів є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа В.О. начальника Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві від 09.12.2014 №18/23/3337, на адресу позивача вбачається, що згідно з технічного висновку ДВЛ №265 від 01.12.2014 ймовірною причиною пожежі, яка сталася 29.11.2014 в квартирі АДРЕСА_4 є необережне поводження з вогнем.

Таким чином, вищезгаданим технічним висновком було встановлено, що ймовірною причиною пожежі в квартирі відповідача є необережне поводження з вогнем, іншої причини не встановлено.

При цьому, колегія суддів після системного аналізу особливостей призначення та виконання судової пожежно-технічної експертизи та порядку складання до технічного висновку ДВЛ приходить до висновку про те, що вказані дослідження встановлюють саме можливості утворення займання та пожежі.

Таким чином, вказівка в технічному висновку ДВЛ №265 від 01.12.2014 про ймовірну причину вищезгаданої пожежі фактично вказує на єдину встановлену причину останньої.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, відповідач, на спростування вказаного висновку, клопотання про проведення судової пожежно-технічної експертизи квартири не заявляв, будь-яких доказів, які б вказували на інші причини вищезгаданої пожежі, не надавав (коротке замикання електромережі, природні явища тощо), внаслідок чого у суду першої інстанції не було підстав для відхилення вищезгаданого висновку, як такого, що не відповідає дійсності.

Доводи апеляційної скарги про те, що довідка Державної служби з надзвичайних ситуацій від 09.12.2014, Акт від 01.12.2014 та Звіт від 04.03.2015 щодо розміру матеріальних збитків не є належними та допустимими доказами є необґрунтованими, враховуючи, що ОСОБА_4 в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування факту заподіяння вказаної шкоди іншою особою та не може бути підставою спростування висновків суду щодо винної особи.

Акт про залиття - це документ, який підтверджує подію, що трапилась.

Форму Акту про залиття встановлено Наказом від 17.05.2005 №76 Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства, який зареєстровано в МЮУ 25.08.2005 №927/11207 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій».

Згідно затвердженої форми в акті мають бути зазначені такі обставини: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття (адреса); подія, що трапилась; наслідки залиття; а також причини залиття.

Як вбачається, акт про залиття, складений комісією КП ЖЕК «Михайлівська», наданий позивачем, за формою та змістом відповідає установленій формі, не суперечать іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані. При цьому, відсутність вини в заподіянні шкоди відповідачем не доведено.

Відповідно до даних Звіту визначення розміру матеріального збитку завданого позивачу 1 у результаті залиття квартири АДРЕСА_5 проведеного ФОП ОСОБА_7 вбачається, що при дослідженні об'єкту та проведенні оцінки враховувались дані зазначеного акту про залиття.

Отже, факт залиття чітко підтверджується відповідним актом, в якому також зазначено причину такого залиття - гасіння пожежі, яка виникла 29.11.2014 о 22 год. 35 хв. у АДРЕСА_4

Колегія суддів, звертає увагу на те, що судом першої інстанції до спірних правовідносин невірно застосовано Закон України «Про пожежну безпеку», який на момент виникнення спірних правовідносин втратив свою чинність, однак враховуючи, що при ухваленні рішення суд послався на п. 2 Правил пожежної безпеки в Україні, який діяв на час виникнення вищезгаданої пожежі, і який фактично повторював вимоги вищезгаданого закону щодо відповідальних осіб, які забезпечують пожежну безпеку в квартирах будинків різних форм власності, вважає за необхідним виключити з рішення суду першої інстанції посилання на Закон України «Про пожежну безпеку».

Разом з тим, враховуючи вищезгадані обставини, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку невірне застосування судом першої інстанції зазначеного Закону не може бути підставою для зміни або скасування правильного по суті рішення відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт.

Таким чином, в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апелянт не надав переконливих доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк