Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 332/1326/17 Головуючий у 1-й інстанції Андрюшина Л.А.
Номер провадження 22-ц/778/3324/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В,

ОСОБА_2,

секретаря Фесенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 27 грудня 1988 року по 25.04.2012 року він працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» за професією слюсаря з ремонту рухомого складу з режимом роботи, який передбачав потурний облік робочого часу та відповідно надання оплачуваного часу домашнього відпочинку. При звільненні йому було виплачено 9561,54 грн. за 73 доби загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний. Вказана сума грошових коштів була розрахована у порядку, передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку, а не у порядку передбаченому для оплати надурочної роботи, як передбачається законодавством. Відповідно до пунктів 1.3; 1.7 Наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994 року № 40-Ц, передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватися підсумковий облік робочого часу з періодом обліку потурно. При цьому норма робочих годин визначається множенням кількості робочих днів в періоди обліку за календарем цього року на тривалість робочого дня, визначену для 6-денного робочого тижня з урахуванням скорочення робочого часу в передвихідні і передсвяткові дні. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи. Його робота відбувалася в дорозі тривалістю більш ніж три дні, а тому такий робочий час обліковувався потурно. Час відпочинку та порядок його надання при роботі потурно врегульований п. 11.8 наказу № 40-Ц, яким передбачено порядок обчислення належного часу домашнього відпочинку та порядок оплати невикористаного вчасно часу домашнього відпочинку. У разі, якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Йому не було оплачено в повному обсязі, як складову заробітної плати, кількість робочих годин невикористаного часу домашнього відпочинку в подвійному розмірі погодинної ставки, оскільки сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку, як надурочної роботи мала складати 16737,44 грн., а відповідачем сплачено лише 9561,54 грн. Отже, заборгованість відповідача перед ним становить 7175,90грн.

На підставі викладеного позивач просив суд, стягнути із ПАТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 7175, 90грн., а також судові витрати по оплаті правової допомоги у сумі, що утвориться на день прийняття рішення судом.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2017 року позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 7175, 90грн., витрати з оплати правової допомоги у сумі 2000,00грн., на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що товариство не провело остаточний розрахунок з відповідачем в день його звільнення, не виплатило компенсацію за невикористані дні відпочинку, тому стягнув недоплачену суму у розмірі 7175, 90 грн.

З такими висновками суду погоджується колегія, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам та нормам матеріального права, застосованим судом до спірних правовідносин.

Статтею 43 Конституції України встановлено право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У відповідності до положення ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, колективних договорів, трудових договорів.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про залізничний транспорт» управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності здійснюється органом управління залізничним транспортом - Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), підпорядкованою Міністерству транспорту та звязку України.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, яке затверджено Постановою КМУ від 29.02.1996 року № 262, Укрзалізниця здійснює заходи, спрямовані на створення безпечних умов праці, соціальний захист працівників залізничного транспорту, впровадження єдиної системи оплати їхньої праці, поліпшення житлових і культурно-побутових умов.

Згідно з п. 6 вказаного Положення Укрзалізниця в межах своєї компетенції видає накази, обовязкові для виконання залізницями та підприємствами, які входять до сфери управління Укрзалізниці, організує та контролює їх виконання.

Відповідно до ст. 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин.

І

Із змісту п. 4.1 Колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» вбачається, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентується «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» та «Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговуванням пасажирів», затвердженими наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994 року №40-Ц (далі Наказ 40-Ц).

Згідно з п. 1.1 Наказу 40-Ц особливості регулювання робочого часу враховують специфіку організації праці і регулюють робочий час і час відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і не змінюють встановлених законодавством загальних і спеціальних гарантій і пільг.

Пунктами 1.3, 1.7 Наказу 40-Ц передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку потурно. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи.

При роботі потурно пунктом 11.8 Наказу 40-Ц встановлено особливий порядок надання часу відпочинку, згідно з яким загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання часу чи днів відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки.

Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури).

Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі, додатковій оплаті як надурочний час не підлягають.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 27.12.1988 року працював слюсарем по ремонту рухомого складу у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (а.с. 8-9).

Згідно із п. 1.1 Положення про відокремлений структурний підрозділ «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» вагонне депо є відокремленим структурним підрозділом без права юридичної особи.

За змістом правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із пятиденним робочим тижнем.

25.04.2012 року позивач звільнився на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у звязку з переведенням до філії ДП «Український державний центр транспортного сервісу «Ліски» ДП «Дніпровська залізниця» (а.с. 8 зворот).

При звільненні ОСОБА_3 згідно з довідкою депо за невикористаний час домашнього відпочинку 73 доби була сплачена грошова компенсація на загальну суму 9561,54 грн. (а.с. 10).

В ході розгляду справи відповідач не заперечував, що на час звільнення у ОСОБА_3 кількість невикористаних діб домашнього відпочинку становила саме 73 діб, а годинна ставка оплати праці в 2012 році складала 14,33 грн.

Спір між сторонами у справі, як правильно визначився суд першої інстанції, виник через застосування кожним з них різного підходу до обчислення компенсації за дні відпочинку.

Частиною 1 ст. 116 КзпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, встановлені ст. 116 ЗКпП України.

Таким чином, при звільненні позивача йому мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки.

Відповідно до витягів зі штатного розпису робітників вагонного депо Запоріжжя-Ліве ДП «Придніпровська залізниця» станом на 01.02.2012 року тарифний оклад слюсаря з ремонту рухомого складу складав 2400,28 грн. (а.с. 11).

Згідно розпорядженню Укрзалізниці від 27.03.2014 року № ЦЗЕ 11/184 «Щодо обліку та оплати праці працівникам, що працюють з підсумковим обліком робочого часу» працівникам, оплата праці яких провадиться за посадовими окладами, для оплати надурочних годин роботи, роботи у святкові та вихідні дні, а також вечірніх та нічних годин, розраховується годинна тарифна ставка, виходячи з встановленого середньомісячного посадового окладу та середньомісячної кількості годин за нормою облікового періоду.

В 2012 році середньорічна норма робочого часу склала 166,8 годин (2001 година/12=166,8). Годинна тарифна ставка складає 14,33 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_3 працював за 8-годинним графіком, йому має бути компенсовано 584 годин невикористаного відпочинку (73 діб х 8 годин).

Сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку обчислюється за формулою 584 години помножується на годинну ставку в сумі 14,33 грн. в подвійному розмірі, що разом становить 16737,44 грн. Зважаючи на те, що при звільненні позивачеві була виплачено 9561,54 грн., суд обґрунтовано визнав порушеним право позивача на виплату компенсації за час невикористаного відпочинку за роботу з потужним обліком робочого часу та захистив його, стягнувши з відповідача решту не донарахованої та не сплаченої відповідачем суми цієї компенсації у розмірі 7175,90 грн., що є складовою заробітної плати позивача.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що судом було невірно застосовано порядок розрахунку компенсації за час невикористаного відпочинку за турою, передбачений пунктом 11.8 Наказу 40-Ц, який застосовується для працюючих працівників. Вказує, що для працівників, які звільняються, така компенсація розраховується за п. 11.12 цього Наказу, згідно з абзацом 4 якого невикористаний час відпочинку, належний за нормою, повинен бути компенсований шляхом надання відгулу або приєднаний до щорічної відпустки в ті ж строки з оплатою цього часу з розрахунку встановленого місячного окладу чи без оплати, а постійним штатним працівникам не повністю використаний відпочинок при звільненні належить оплаті з розрахунку встановленого місячного окладу.

Проте пункт 11.12 Наказу № 40-Ц, на застосуванні якого наполягає відповідач, встановлює субєктів регульованих ним правовідносин, до яких позивач не відноситься, тому його не можна застосовувати до спірних правовідносин.

Крім того, в цьому пункті йдеться про працю в умовах особливого режиму, який має бути встановлений в період масових пасажирських перевезень (червень-вересень) адміністрацією депо, вагонної дільниці, ДОП, резерву, станції і міського залізничного агентства у разі згоди колективів поїзних бригад і квиткових касирів, та під час дії якого час відпочинку вираховується по іншому - 50 % від норми, ніж у п. 11.8 при загальному режимі роботи. Також цей час відпочинку у разі праці в умовах особливого режиму приєднується до щорічної відпустки, а відтак по іншому вираховується і його компенсація - оплата за місячним окладом, а не як надурочна праця.

Хибними також є ствердження ПАТ «Українська залізниця» про те, що позивач не довів, що працював в надурочний час, оскільки не здійснював такої роботи, яка тривала понад встановлену тривалість робочого дня, з огляду на наступне.

Так, за положеннями п. 1.7 Наказу № 40-Ц позивач працював у відповідача слюсарем з ремонту рухомого складу та його робочий час відбувається в дорозі і зараховується потурно, тому на нього розповсюджуються вимоги п. 11.8 цього Наказу, де і унормовано, що невикористана частина відпочинку, еквівалентна кількості робочих годин, зараховується і оплачується як надурочна робота.

Відповідач не заперечував, що позивач мав на час звільнення 73 невикористаних діб загального домашнього відпочинку, який не був ним використаний, тому за положення п. 11.8 Наказу № 40-ц цей час оплачувався як надурочний та для цього не потребується його окремого фіксування як понаднормово виконаної роботи.

Заперечення ПАТ «Українська залізниця» в частині неможливості застосування оплати часу відпочинку як надурочної роботи суперечать положенням п. 11.8 Наказу № 40-ц, який на теперішній час є чинним, та в цій частині ніким не скасовувався та не визнавався недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги також є суперечливими, оскільки, посилаючись на те, що невикористаний час відпочинку компенсовано ним позивачеві як відпустка, в подальшому відповідач вказує, що така компенсація взагалі не є складовою заробітної плати.

Відповідно до статті 2 ЗУ «Про оплату праці» основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Наказом № 40-Ц від 10 березня 1994р. Міністерства транспорту України визначено додаткові гарантії оплати невикористаних часів відпочинку для окремих працівників в галузі залізничного транспорту, і ця компенсація відноситься до інших компенсаційних виплат, які передбачені ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», а отже входить до структури заробітної плати відповідної категорії працівників.

Враховуючи вищевикладене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України відхиляє її із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: