У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та встановлення земельного сервітуту щодо використання земельної ділянки для обслуговування господарських будівель на безоплатній умові та безстроково за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 26 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що йому належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1, яке знаходиться по сусідству, належало ОСОБА_5

Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_3 зазначив, що при будівництві паркану на межі їх земельних ділянок виникли суперечки, так як ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_5, не дає йому можливості встановити паркан на межі домоволодінь, у тимчасовій прибудові до гаражу вона без його згоди зробила вікно, яке виходить на подвір'я позивача та заважає йому побудувати паркан, покрівля сараїв ОСОБА_4 перешкоджає йому побудувати паркан по межі земельних ділянок, атмосферні опади з покрівлі сараїв стікають на його ділянку, крім того, на даху її лазні встановлена труба димовідведення так, що весь дим розповсюджується на належну йому земельну ділянку. Він побудував паркан із заступом у свою сторону в деяких місцях до 0,3 м. Своїми діями ОСОБА_4 порушує його права як власника.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні належними йому домоволодінням та земельною ділянкою та зобов'язати ОСОБА_4: знести, розташовану на фундаменті паркану по суміжній межі з домоволодінням АДРЕСА_2 стіну будівлі лазні (літ. В лазня (літній душ), що побудована в домоволодінні АДРЕСА_3 демонтувати вікно у тимчасовій прибудові до гаражу (літ. К альтанка), що побудований в домоволодінні АДРЕСА_4 демонтувати покрівлі сараїв (літ. Д, літ. Е, літ. З сараї), що виступають за межу вказаної земельної ділянки; вивести димохід на будівлі бані (літ. В лазня (літній душ), що побудована у вказаному домоволодінні; обладнати відведення стоків води, що поступають з будівель і споруд домоволодіння АДРЕСА_3

У грудні 2014 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов про встановлення земельного сервітуту для використання земельної ділянки для обслуговування господарських будівель на безоплатній умові та безстроково.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2016 року до участі у справі правонаступником ОСОБА_5 залучено ОСОБА_4

У березні 2016 року ОСОБА_4, правонаступник ОСОБА_5, уточнила зустрічний позов, в якому просила встановити земельний сервітут на умовах безоплатності та безстроковості для обслуговування будівель домоволодіння АДРЕСА_3 В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_3 побудоване у 1958-1959 роках. У 2005 році її батько приватизував земельну ділянку у розмірі 394 кв. м. При цьому була розроблена землевпорядна справа та складений акт встановлення існуючих зовнішніх меж ділянки в натурі, який був підписаний усіма суміжними землекористувачами. У 2008 році виникли суперечності щодо користування земельною ділянкою та господарськими будівлями із ОСОБА_3 який почав перебудовувати будівлі на належній йому земельній ділянці та намагався встановити капітальний паркан на межі земельної ділянки, на якій побудовані узаконені господарські будівлі, що призвело до неможливості їх обслуговування, погіршення їх стану і руйнування. Межа між земельними ділянками проходить по стіні лазні літ. В, літньої кухні літ. Г, сараю літ. Д, одне вікно у альтанці літ. К виходить на земельну ділянку ОСОБА_3 Вважала, що для обслуговування будівель належного їй домоволодіння, а саме: лазні літ. В, літньої кухні літ. Г, сараю літ. Д, з боку домоволодіння АДРЕСА_1

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні домоволодінням і земельною ділянкою, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_4: знести розташовану на фундаменті паркану по суміжній межі з домоволодінням АДРЕСА_1 стіну будівлі лазні (літ. В - лазня (літній душ), що побудована у домоволодінні АДРЕСА_3; демонтувати вікно у тимчасовій прибудові до гаражу (літ. К - альтанка), що побудований у домоволодінні АДРЕСА_4; демонтувати покрівлі сараїв (літ. Д, літ. Е, літ. З - сараї), що виступають за межу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2; вивести димохід на будівлі бані (літ. В - лазня (літній душ), що побудована у домоволодінні АДРЕСА_3 вище покрівлі будинку АДРЕСА_1; обладнати відведення стоків води, що поступають з будівель і споруд домоволодіння АДРЕСА_3 на земельну ділянку суміжного домоволодіння АДРЕСА_2 належного ОСОБА_3

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що згідно висновків судової будівельно-технічної експертизи в діях відповідача дійсно вбачаються перешкоди у користуванні позивачем земельною ділянкою, оскільки споруди, побудовані на межі суміжних земельних ділянок з порушенням державних будівельних норм «Мiстобудування. Планування i забудова мiських i сiльських поселень» 360-92.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, виходив із того, що згідно зі ст. 401 ЦК України сервітут може бути встановлений для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, а в даному випадку у ОСОБА_4 є можливість перенести відповідні будівлі на достатню для їх обслуговування відстань від земельної ділянки ОСОБА_3

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 5 червня 2013 року, виданого замість свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 квітня 2009 року, та земельної ділянки, на якій воно розташовано, площею 0,0658 га, на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 29 лютого 2012 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 6 жовтня 2010 року № 424/61.

ОСОБА_4 є власником домоволодіння АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 березня 2016 року, та земельної ділянки, на якій воно розташовано, площею 0,0394 га, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 березня 2016 року.

Вказані земельні ділянки є суміжними, існуючі зовнішні межі земельних ділянок були погоджені попередніми власниками зазначених домоволодінь.

3 жовтня 2004 року були встановлені існуючі зовнішні межі земельної ділянки по АДРЕСА_3 в натурі, з межами якої був згоден батько відповідача - ОСОБА_6, що підтверджується його підписом.

20 грудня 2009 року були встановлені існуючі зовнішні межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 натурі, з межами якої був згоден ОСОБА_3, що підтверджується його підписом.

Судами встановлено, що згідно із планом-схемою, наданою позивачем, власники домоволодінь ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відступили від встановленої межі між домоволодіннями НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 з боку сараю, літньої кухні, лазні, тимчасової прибудови у бік домоволодіння НОМЕР_1.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 9 листопада 2015 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, жолоб відводу літньої кухні літ. Г у домоволодінні НОМЕР_2 за вказаною вище адресою зі сторони домоволодіння НОМЕР_1 улаштовано не на всю довжину сторони покрівлі, з якої здійснюється водовідвід опадів, а тому відвід частини опадів з покрівлі здійснюється на територію домоволодіння НОМЕР_1, що не відповідає нормам державних будівельних норм «Мiстобудування. Планування i забудова мiських i сiльських поселень» 360-92 (далі - ДБН 360-92).

Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до меж сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м, однак відстань між огорожею домоволодіння НОМЕР_1 та стінами споруд та будівель домоволодіння НОМЕР_2 в середньому складає 0,5 м, що не відповідає нормам ДБН 360-92. Відстань між будівлями НОМЕР_2 та житловим будинком НОМЕР_1 складає 4,5 м, а за нормою передбачено 6,0 м.

У власників домоволодіння НОМЕР_2 відсутній доступ для обслуговування стін будівель та улаштування необхідних інженерно-технічних заходів по стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжної земельної ділянки. Дана невідповідність виникла у зв'язку із тим, що згідно умовних позначок в технічній документації станом на 5 вересня 2009 року вздовж огорожі та стін будівель домоволодіння НОМЕР_2 були побудовані господарські будівлі домоволодіння НОМЕР_1, та на час проведення експертного дослідження на території домоволодіння НОМЕР_1 вказані господарські будівлі знесені.

Будівлі лазні літ. В, альтанки літ. К, сараїв літ. Д, Е, З, літньої кухні літ. Г у домоволодінні НОМЕР_2 відповідають вимогам проектної документації на їх будівництво, однак на час дослідження не відповідають діючим будівельним, санітарним, протипожежним нормам та правилам. Димохід на покрівлі бані, яка знаходиться на земельній ділянці НОМЕР_2, відповідає вимогам діючих будівельних, санітарних, протипожежних норм та правил. Літня кухня літ. Г не обладнана відведенням стоків на всю довжину сторони покрівлі, з якої здійснюється водовідвід опадів і відвід частини опадів на територію домоволодіння НОМЕР_1.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою та захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом запобігання вчиненню дій, що порушують право або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлений щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Обгрунтовуючи заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 посилалась на те, що усі зазначені у технічному паспорті будівлі, які перейшли їй у спадок по заповіту після смерті її батька, були побудовані ним у період з 1958 по 10989 рік, узаконені, не є самочинними. Навпаки, ОСОБА_3 побудував триповерховий будинок у 2009 році з порушенням норм ДБН 360-92.

Проте суди в порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, належним чином не перевірили доводів сторін про те, що споруди та будівлі домоволодіння НОМЕР_2, зазначені у технічній документації та правовстановлюючих документах на домоволодіння не є самочинними, що спірні будівлі є межовими спорудами між земельними ділянками і були погоджені попередніми власниками обох домоволодінь, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

При цьому, суди не врахували, що житловий будинок було побудовано ОСОБА_3 у 2009 році, а спірні будівлі були побудовані ще у 1958 році; висновок судової будівельно-технічної експертизи від 9 листопада 2015 року про те, що димохід на будівлі лазні відповідає вимогам діючих будівельних, санітарних та протипожежних норм.

Разом із тим судом не враховано, що у 2005 році земельну ділянку домоволодіння НОМЕР_2 ОСОБА_3 приватизував і межі земельної ділянки були погоджені й зазначені у державному акті, який є чинним.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 26 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавль

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик