Справа № 297/1699/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КУШТАНА Б.П.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 9 грудня 2016 року, -

встановила:

ПАТ КБ «ПриватБанк» 12.07.2016 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 Позов мотивувався тим, що банк 22.08.2007 уклав із відповідачем кредитний договір № MKG0GK00000045, за яким надав кредит у розмірі 27300,00 дол. США на строк до 22.08.2037. Позивач виконав свої зобов'язання за договором, а відповідач свої порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 29.06.2016 складав 136338,57 дол. США, з яких заборгованість: за кредитом - 26142,13 дол. США, за відсотками - 20004,57 дол. США, за комісією - 4342,50 дол. США, пеня - 85849,37 дол. США. Оскільки кредитор управі вимагати від божника не увесь борг, а його частину, до стягнення належить борг у розмірі 50489,20 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/24,87 грн станом на 29.06.2016 є еквівалентом 1255666,40 грн, з яких заборгованість: за кредитом - 26142,13 дол. США, за відсотками - 20004,57 дол. США, за комісією - 4342,50 дол. США.

Посилаючись на ці обставини, на положення ЦК України щодо права дострокової вимоги всього боргу за договором, на інші норми щодо виконання зобов'язань, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 22.08.2007 № MKG0GK00000045 у розмірі 50489,20 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/24,87 грн станом на 29.06.2016 є еквівалентом 1255666,40 грн, із яких заборгованість: за кредитом - 26142,13 дол. США, за відсотками - 20004,57 дол. США, за комісією - 4342,50 дол. США, та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Берегівського районного суду від 09.12.2016 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22.08.2007 № MKG0GK00000045 у розмірі 50489,20 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/24,87 грн станом на 29.06.2016 є еквівалентом 1255666,40 грн, з яких заборгованість: за кредитом - 26142,13 дол. США, за відсотками - 20004,57 дол. США, за комісією - 4342,50 дол. США, а також стягнуто з відповідача на користь позивача 18835,00 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_1 ставить в апеляції питання про скасування рішення суду як незаконного та необґрунтованого із відмовою в позові. Зазначає у скарзі, зокрема, таке.

Вимоги банку не відповідають реальним обставинам справи, що їх суд не взяв до уваги. Так, відповідач дійсно отримав кредит для придбання квартири, але після її купівлі з'ясувалося, що в квартирі проживають попередні власники, а банк відмовився на вимогу відповідача зняти арешт із квартири, оскільки існував непогашений борг попереднього власника перед банком. Тобто, саме дії банку унеможливили продаж квартири і відповідач саме через це був позбавлений можливості розраховуватися з банком, має місце прострочення кредитора, за час якого боржник не сплачує проценти на користь кредитора. Тому банк незаконно вимагає з відповідача проценти і штрафні санкції.

Після постановлення судом рішення від 24.11.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 145876,54 грн боргу, на виконання рішення ОСОБА_1 25.04.2012 видав банку довіреність на право реалізації об'єкта нерухомості, банку була передана квартира АДРЕСА_2, після чого банк відкликав виконавчого листа. Квартира була реалізована за 158000,00 грн, кошти банк отримав. Тому зобов'язання припинилося за згодою сторін внаслідок передання боржником кредитору відступного (ст. 600 ЦК України).

Попри викладене, банк без урахування факту ухвалення раніше судом рішення про дострокове стягнення боргу знову звернувся до суду з позовом про той самий предмет, тоді як підстав для розгляду такого позову не було, а про стягнення коштів відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України банк вимог не пред'являв. Банк, отримавши кошти, мав можливість погасити заборгованість за кредитним договором, але використав кошти на свій розсуд, тому його дії із пред'явлення нового позову є недобросовісними.

Суд першої інстанції невірно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, прецедентні судові рішення.

Справа за апеляцією відповідача на рішення суду першої інстанції в частині вимог позову про стягнення основного боргу за кредитним договором у сумі 27259,80 дол. США, відсотків у сумі 2080,89 дол. США і комісії в сумі 436,50 дол. США вирішена ухвалою апеляційного суду від 02.10.2017.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який апеляцію підтримав, позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Дурдинець Р.Ю., яка скаргу не визнала, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 2-796/08, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України щодо зобов'язань у редакції, чинній на час їх виникнення.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний ризик і розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 31, 57-61 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України)

Цивільні права та обов'язки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; за загальним правилом одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов'язання, за відповідних умов - достроково (ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 611, 610, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України). Наявність підстави для виникнення боргу, пред'явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Зазначені вище норми ЦК України передбачають також, що сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Встановлено, що 22.08.2007 ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № MKG0GK00000045, на підставі якого відкрило останньому непоновлювану кредитну лінію у розмірі 27300,00 дол. США для купівлі квартири АДРЕСА_3 із видачею цих коштів, а також у розмірі 9215,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,2% від суми наданого кредиту, щомісяця в період сплати, та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. договору; погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця в період сплати шляхом внесення позичальником банку щомісячного платежу в розмірі 298,63 дол. США; виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується заставою майнових прав на указану квартиру (п.п. 7.1., 7.3., 7.7. та інші положення договору) (а.с. 9-17). Відповідно до п. 2.3. договору, у разі порушення позичальником своїх зобов'язань банк має право, зокрема, зажадати дострокового повернення кредиту та належних за договором платежів шляхом направлення позичальнику повідомлення, при цьому, згідно зі ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України вважається, що строк виконання зобов'язання настав у зазначену в повідомленні дату, в яку позичальник зобов'язується повернути банку кредиту у повному обсязі, сплатити винагороду і відсотки за фактичний строк користування кредитом, виконав повністю інші зобов'язання за договором (пп. 2.3.3. «а»).

Грошовою одиницею в Україні є гривня, ціни в Україні встановлюються у національній валюті (ст. 192 ч. 1, ст. 524 ч. 1, ст.ст. 632, 691 ЦК України). Поряд із цим, відповідно до спеціальних правил, установлених законом (ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК України, ст. 2 ч. 2, ст. 5 ч. 2 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 19, ст. 47 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 49, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), та умов кредитного договору між сторонами виникли грошові зобов'язання в іноземній валюті.

З кредитного договору, пояснень сторін, заяви ОСОБА_1 від 24.10.2008 у справі № 2-796/08 (а.с. 17 справи № 2-796/08) та інших матеріалів справи випливає і ніким не заперечується, що вказаний кредит ОСОБА_1 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» для купівлі квартири АДРЕСА_3, яка продавалася в порядку здійснення виконавчого провадження на погашення боргу іншого позичальника перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Стороною відповідача апеляційному суду надано рішення Хустського районного суду від 12.12.2008, що набрало законної сили 23.12.2008, яким встановлено, що 13.08.2007 ОСОБА_1 придбав на прилюдних торгах указану вище квартиру, однак, у ній зареєстровані та проживають ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які перешкоджають позивачу у користуванні та розпорядженні квартирою. Наданими суду квитанціями на оплату комунальних платежів за адресою: АДРЕСА_2 довідками Нижньореметівськї сільської ради Берегівського району від 03.01.2012 № 02, Кам'янської сільської ради Іршавського району від 09.01.2012 № 14 підтверджується, що станом щонайменше на грудень 2011 року - січень 2012 року ОСОБА_1 із сім'єю не користувалися придбаною квартирою, а комунальні послуги продовжувала оплачувати ОСОБА_4

Оскільки ОСОБА_1 порушив свої зобов'язання щодо сплати належних з нього коштів за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України та пп. 2.3.3. «а» п. 2.3. кредитного договору, визнав строк повного виконання зобов'язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов'язання) і 27.08.2008 пред'явив до позичальника позов про дострокове стягнення боргу (а.с. 1-2, 11 справи № 2-796/08). Беручи до уваги право кредитора, зокрема, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу, вказаного у вимозі про дострокове виконання зобов'язання, часу отримання (надіслання) такої вимоги, так і пред'явити вимогу про дострокове повне виконання зобов'язання також і шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобов'язання у даному конкретному випадку, оскільки іншого не встановлено, можна вважати день надходження позовної заяви до суду (01.09.2008).

Банк пред'явив до позичальника вимогу про стягнення боргу за кредитним договором від 22.08.2007 № MKG0GK00000045, який визначив станом на 18.08.2008 у сумі 30139,78 дол. США, де заборгованість: за кредитом - 27259,80 дол. США, за відсотками - 2080,89 дол. США, за комісією - 436,50 дол. США, пеня - 362,59 дол. США і просив стягнути заборгованість у розмірі 145876,54 грн (30139,78 дол. США за курсом 4,84 грн відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/313 від 15.08.2008) (а.с. 3 справи № 2-796/08). Заочним рішенням Берегівського районного суду від 24.11.2008 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 145876,54 грн (30139,78 дол. США за курсом 4,84 грн відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/313 від 15.08.2008) за кредитним договором від 22.08.2007 № MKG0GK00000045 і судові витрати, це рішення суду не оскаржувалося, його копію та виконавчий лист представник ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав 20.02.2009 (а.с. 38-39, а.с. 27-28, 30 справи № 2-796/08). Факт звернення до суду із позовом про дострокове повернення боргу за кредитним договором і факт ухвалення цього рішення суду кредитор у позовній заяві в справі, що розглядається, замовчав і знову пред'явив позов про дострокове повернення боргу за тим самим кредитним договором із обґрунтуванням його, зокрема, положеннями ст. 1050 ч. 2 ЦК України. Обставини, пов'язані із попереднім зверненням банку до суду, виявилися після надання суду відповідних документів і пояснень стороною відповідача.

Із наданих на стадії розгляду справи судом першої інстанції та отриманих апеляційним судом документів і матеріалів убачається, що:

16.10.2010 ОСОБА_1 подавав приватному нотаріусу Хустського районного нотаріального округу Чіжмарю С.І. заяву про зняття заборони з квартири АДРЕСА_2 з метою уможливлення її реалізації, у чому постановою від 18.10.2010 про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус відмовив через те, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», у іпотеці в якого перебувала квартира, що належала ОСОБА_5 і ОСОБА_4, ні до видачі ОСОБА_1 Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, ні після цього не звертався по зняття заборони з квартири (а.с. 41-42);

постановою держвиконавця ВДВС Берегівського РУЮ від 23.08.2011 у виконавчому провадженні № 21878998 на підставі ст. 47 ч. 1 п. 2 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу ПАТ КБ «ПриватБанк» виконавчий лист № 2-796/2011, виданий Берегівським районним судом 13.02.2009, про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 145876,54 грн (30139,78 дол. США за курсом 4,84 грн відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/313 від 15.08.2008) (а.с. 152-153);

у подальшому ОСОБА_1 після відповідних переговорів із банком видав ПАТ КБ «ПриватБанк» довіреність, посвідчену 25.04.2012 приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Похил Н.М., якою надав усі необхідні повноваження для продажу вказаної квартири із оформленням від імені довірителя всіх необхідних документів (а.с. 36);

одразу після отримання зазначеної довіреності банк заявою від 28.04.2012 № Э.LV.0.0.0.0/3-2925, адресованою начальнику Берегівського відділу ДВС, просив повернути йому як стягувачу виконавчий лист Берегівського районного суду від 13.02.2009 № 2-796/2011 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у зв'язку з наданням банку права на добровільну реалізацію заставної нерухомості (а.с. 40);

19.12.2013 ОСОБА_1 видав ПАТ КБ «ПриватБанк» ще одну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Перестою Я.О., якою надав банку всі необхідні повноваження для продажу вказаної квартири із оформленням від імені довірителя всіх необхідних документів (а.с. 150);

платіжним дорученням від 30.04.2014 № @PL068502 платник «Сетевые клиенты (Биплан)» перерахував одержувачу ПАТ КБ «ПриватБанк» 158000,00 грн, отримані від реалізації вищезгаданої квартири, після чого зарахування банком 30.04.2014 коштів відбулося наступним чином:

2201,08 дол. США (еквівалент 25095,79 грн) - на погашення заборгованості за сумою кредиту; 11648,74 дол. США (еквівалент 132814,05 грн) - на сплату пені, всього зараховано 13849,82 дол. США (а.с. 43, 71-79 та ін.), тобто, за валютним курсом 1,00 дол. США/11,401581 грн, при цьому:

на погашення боргу за кредитом було зараховано на 25058,72 дол. США менше, аніж було стягнуто рішенням суду; на погашення стягнутих рішенням суду сум заборгованості за відсотками та за комісією кошти не зараховувалися; на сплату пені були зараховані кошти в сумі 11286,15 дол. США, які взагалі не стягувалися рішенням суду, на виконання якого власне і надійшли кошти; на сплату пені було зараховано понад 84% від отриманих коштів, тоді як за рішенням суду пеня складала 1,2% від суми, що була стягнута відповідно до позовних вимог.

Такі дії кредитора щодо розрахунків із боржником не ґрунтуються на законі. З огляду на встановлені обставини, у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, виникнення заборгованості, кредитор управі пред'явити вимогу про стягнення боргу, в т.ч., про дострокове його стягнення з боржника, у валюті кредиту, в даному випадку - в доларах США. Водночас не суперечитиме закону й вимога кредитора про стягнення боргу у гривневому еквіваленті до іноземної валюти за офіційним валютним курсом на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст. 192 ч. 1, ст. 533 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Спосіб захисту порушеного права обирає позивач. Розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами та здійснюючи право на захист своїх законних інтересів вільно, на власний розсуд, ПАТ КБ «ПриватБанк» визначило станом на 18.08.2008 борг у сумі 30139,78 дол. США із відповідними складовими і пред'явило його у гривневому еквіваленті (145876,54 грн) до стягнення. Тобто, кредитор скористався своїм правом вимагати на відшкодування своїх збитків дострокового повернення всього боргу та сплати штрафних санкцій.

Судове рішення, що набрало законної сили, є обов'язковим для виконання (ст. 124 ч. 5 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов'язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ст. 223 ч. 2 ЦПК України), підлягають врахуванню й положення ст. 61 ч. 3 ЦПК України.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 ЦПК України). Реальне виконання відповідно до закону чинного рішення суду є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.). Відповідні позиції висловлені ЄСПЛ і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Відтак, рішення суду, що набрало законної сили, повинно бути виконане у точній відповідності до його змісту та формулювання резолютивної частини. Заочним рішенням Берегівського районного суду від 24.11.2008 позов банку було задоволено у повній відповідності до прохальної частини позовної заяви, тобто, було враховане вільне волевиявлення кредитора у матеріально- і процесуально-правовому сенсі, було стягнуто достроково увесь наявний конкретний борг. Кредитор управі вимагати виконання рішення суду і цим правом теж розпоряджається на свій розсуд, проте, не вправі ревізувати рішення суду, що набрало законної сили, змінювати його зміст, спосіб і порядок виконання, виконувати довільно тощо і зобов'язаний зарахувати сплачені на виконання рішення суду кошти виходячи з елементів боргу, які просив стягнути та на сплату яких було ухвалено рішення судом. В даному випадку йдеться про належне виконання рішення суду, яке не може бути змінено у спосіб, що не передбачений законом, валютні ризики, курсові різниці за кредитним договором не можуть братися до уваги, оскільки не мають стосунку до виконання рішення суду як такі. Кредитор не був позбавлений права вимагати повернення боргу у валюті договору, а не скориставшись цією можливістю, не вправі перекладати негативні для нього наслідки відповідних ризиків, що виникли в подальшому, на боржника, як це фактично має місце. Ті обставини, що кредитор обрав інший спосіб захисту свого права та/або не реалізував відповідним чином свої права у виконавчому проваджені, не можуть давати необґрунтованих переваг перед боржником, щодо якого вже ухвалено рішення про стягнення боргу в спосіб, обраний кредитором.

У справі, що розглядається, банк визначив борг позичальника станом на 29.06.2016 у сумі 136338,57 дол. США, де заборгованість: за кредитом - 26142,13 дол. США, за відсотками - 20004,57 дол. США, за комісією - 4342,50 дол. США, пеня - 85849,37 дол. США, з розрахунку видно, що 30.04.2014 на погашення боргу за сумою кредиту були зараховані 2201,08 дол. США, а на погашення пені - 11648,74 дол. США (а.с. 5-7). До стягнення кредитор пред'явив 50489,20 дол. США, у числі яких визначив заборгованість: за кредитом - 26142,13 дол. США, за відсотками - 20004,57 дол. США, за комісією - 4342,50 дол. США.

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» без законних для того підстав, неналежно виконавши та ревізуючи раніше ухвалене рішення суду пред'явив до стягнення основний борг за кредитним договором у сумі 27259,80 дол. США, відсотки в сумі 2080,89 дол. США і комісію в сумі 436,50 дол. США, які вже були стягнені і повторне стягнення яких за наявності відповідного чинного рішення суду недопустиме, в цій частині рішення суду першої інстанції скасоване, провадження в справі - закрите. Стосовно решти пред'явленого до стягнення боргу: за кредитом у сумі 1083,41 дол. США, за відсотками в сумі 17923,68 дол. США і за комісією за користування кредитом у сумі 3906,00 дол. США апеляційний суд зауважує наступне.

За загальним правилом, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч., 4 1 ЦК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Факт ухвалення судом рішення про стягнення боргу з позичальника на користь кредитора має значення при вирішенні вимог щодо стягнення відсотків і застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення неустойки та/або сум, нарахованих згідно із положеннями ст. 625 ч. 2 ЦК України. Верховний Суд України у справі № 6-1206цс15 (постанова від 23.09.2015) і в ряді інших справ у контексті питань про виконання зобов'язання, його припинення та відповідальності за порушення зобов'язання у взаємозв'язку з наявністю відповідного судового рішення, висловив правову позицію, згідно зі змістом якої наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України; нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання відповідно до закону та умов договору не виключається.

Тобто, право кредитора на пред'явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов'язку пред'явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. Із наведених підстав позов, що розглядається, не був пред'явлений, натомість банк просив стягнути борг за кредитним договором із указаних вище загальних підстав щодо порушення зобов'язання позичальником у порядку дострокового стягнення боргу та без урахування раніше ухваленого судом рішення. Такі підстави позову не відповідають дійсним обставинам справи, встановленим апеляційним судом, окрім цього, позивач пред'явив необґрунтований позов, не довів його щодо пред'явлених вимог, ґрунтувався на недопустимих у доказуванні припущеннях.

Виходячи з наявних у справі даних та динаміки руху коштів, відображеної в розрахунку боргу, слід констатувати, що максимальна сума заборгованих позичальником кредитних коштів фіксувалася банком на рівні 28343,21 дол. США, різниця між цією сумою та сумою боргу за кредитом, стягнутого раніше ухваленим рішенням суду, становить 1083,41 дол. США і може бути віднесена лише до коштів, які в порядку виконання п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору шляхом кредитування позичальника передбачалися для сплати страхових платежів. Утім, у справі немає ані обґрунтування щодо власне такої складової кредитних коштів (немає відповідних підстав позову), ані доказів укладання відповідних договорів страхування, перерахування банком у відповідний час конкретних сум на сплату страхових платежів і т.ін. Тобто, доказів реального надання у кредит таких коштів у справі немає, розрахунок боргу сам по собі за відсутності відповідних письмових (документальних) доказів здійснення конкретних господарських операцій не є достатнім, належним і допустимим доказом щодо таких фактів (ст. 64 ЦПК України, інші норми законодавства).

Пред'явлені до стягнення відсотки в сумі 17923,68 дол. США і комісія в сумі 3906,00 дол. США розраховані на невірній базі за увесь період починаючи з 23.08.2007 і закінчуючи 29.06.2016 без урахування факту дострокового стягнення всього боргу за кредитним договором заочним рішенням Берегівського районного суду від 24.11.2008 і обставин його виконання. По суті, ці нарахування здійснені за фактичної відсутності бази для них і внаслідок незаконної фактичної ревізії рішення суду банком при його виконанні.

Насамкінець, колегія суддів відзначає, що у контексті справи мають значення й дії кредитора, які спричинили для нього самого негативні майнові наслідки, вину боржника в яких не можна визнати встановленою. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку; якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора; боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання; боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ст. 613 ч.ч. 1-4 ЦК України).

З установлених обставин випливає, що ОСОБА_1, придбавши квартиру, яка продавалася на погашення боргу іншого позичальника перед ПАТ КБ «ПриватБанк», вживав залежних від нього заходів з метою звільнення квартири від попередніх мешканців, а в подальшому - з метою якнайшвидшого її відчуження для розрахунку з банком і саме позиція останнього унеможливила відчуження. Ще у 2010 році відповідач намагався зняти заборону з квартири для її продажу, що не виявилось можливим, оскільки банк не ініціював зняття встановленої ним же у зв'язку з попередніми кредитно-іпотечними зобов'язаннями заборони відчуження квартири. Поза тим, у 2012 році відповідач надав позивачу всі необхідні повноваження для продажу квартири, фактично передав квартиру та права на неї у повне розпорядження кредитора, що той визнав своєю заявою про відкликання виконавчого листа, а у 2013 році боржник вчинив аналогічні дії повторно. Тож боржник не розпоряджався квартирою, правами на неї, цим майном розпоряджався кредитор. Банк продав квартиру у 2014 році, тоді як за умови добросовісних дій та врахування реальних обставин і законних майнових прав та інтересів позичальника мав змогу розблокувати продаж майна ще у 2010 році. У справі немає ніяких доказів, які б пояснювали дії (бездіяльність) банку протягом тривалого часу (принаймні, з квітня 2012 року по квітень 2014 року) щодо продажу квартири, вказували на неможливість такого тощо, доводили б у належний процесуальний спосіб відповідні обставини, зрештою, підтверджували б і обґрунтованість ціни продажу.

За наведених умов, позивач не вчинив належних і зрозумілих іншій стороні дій, що випливають як із суті зобов'язання, із вимог закону, так і зі звичаїв ділового обороту щодо недопущення заподіяння шкоди іншій особі, надання своєчасної можливості належно виконати зобов'язання позичальнику. Навпаки, позичальник був позбавлений можливості здійснити належне виконання зобов'язання із розрахунку за договором шляхом або внаслідок продажу майна, натомість кредитор, не виконавши обов'язків, що їх слід було виконати саме йому, не довівши відсутності своєї вини у простроченні безпідставно пред'явив позов до суду про дострокове стягнення боргу. Тож має місце прострочення кредитора, дії якого по суті мали наслідком неможливість своєчасного або в розумний після виникнення для боржника відповідних обставин строк розрахунку за договором майном або коштами, отриманими від його реалізації.

Такі дії в сукупності також із неврахуванням факту ухвалення раніше судом рішення про стягнення боргу призвели до штучного збільшення розміру боргу та до його невірного розрахунку по суті. Кредитор не мав належних підстав вважати позичальника винним у порушенні зобов'язання в тих межах, в яких пред'явив позов, у справі відсутні докази щодо наявності підстав для покладання на відповідача у визначених позивачем межах цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язання. З урахуванням встановленого, дій сторін, вимоги про дострокове стягнення визначеного кредитором боргу істотно та необґрунтовано порушують законні майнові права та інтереси відповідача.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, ухвалив у відповідній частині рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Виходячи з викладеного, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог позову про стягнення боргу за кредитним договором, який складається з боргу за кредитом у сумі 1083,41 дол. США, за відсотками в сумі 17923,68 дол. США і за комісією за користування кредитом у сумі 3906,00 дол. США скасувати, у задоволенні цих вимог - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Берегівського районного суду від 9 грудня 2016 року в частині вирішення вимог позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 22.08.2007 № MKG0GK00000045, який складається з боргу: за кредитом у сумі 1083,41 дол. США (одна тисяча вісімдесят три долари США 41 цент), за відсотками в сумі 17923,68 дол. США (сімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три долари США 68 центів) і за комісією за користування кредитом у сумі 3906,00 дол. США (три тисячі дев'ятсот шість доларів США 00 центів) скасувати, у задоволенні цих вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді