АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 та з урахуванням уточнених позовних вимог просила виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення: з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.08.2017 позов залишено без задоволення.

Справа № 755/14630/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10289/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач чинить позивачу та її малолітній дитині перешкоди у користуванні спірною квартирою, багаторічно порушує права останніх гарантованих Конституцією України. Зазначила на неможливість проживання у квартирі з відповідачем малолітньої дитини. Вказала, що після надання доступу до квартири, з'ясовано, що в останній проживати неможливо через її аварійний стан створений ОСОБА_5 Посилається на неврахування наявності рішень судів між даними сторонами спору, сукупність доказів, які свідчать про псування жилого приміщення та свідчення свідків. Вказала, що поведінка відповідача щодо тривалого невиконання рішення суду від 21.12.2016 була навмисна. Положення ст. 116 ЖК не встановлює у якості умови виселення осіб заходи попередження, такі як: поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій. Зазначила, що всі можливі заходи впливу на поведінку відповідача використано, однак останнім створено нові перешкоди у користуванні житлом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З матеріалів справи вбачається, що 22.09.2010 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований 18.01.2008 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 55 було розірвано відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва (т. 1, а. с. 45). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 46). Відповідач зареєстрований у АДРЕСА_1 з дня народження у 1987 році, ОСОБА_4 зареєстрована з 01.04.2008 та, після народження дитини сторін, в спірній квартирі зареєстрований і їх малолітній син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначена квартира є двокімнатною, загальною площею 46,04 кв.м., не приватизована. Між сторонами існує довготривалий спір щодо користування спірною квартирою.

Позивач вказує, що відповідач систематично порушує правила співжиття, псує житлове приміщення, так як здійснює безперервні ремонті роботи в квартирі та використовує її не за призначенням, розміщуючи та складаючи транспортні шини, чим порушує їхні з дитиною права на житло, а попереджувальні заходи до відповідача виявились безрезультатними, у зв'язку з чим звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб в силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи були застосовані заходи попередження і громадського впливу. Доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні попередження, рішення суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Ця норма гарантії права члена сім'ї власника чи іншої особи, яка проживає з ним, встановлена Конституцією України та Житловим кодексом.

Отже, за змістом вищевказаної статті, виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття, і як наслідок цього - неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції, позивачем не доведено належними доказами твердження про те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, а попереджувальні заходи до останнього виявились безрезультатними, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував, що порушення відповідачем прав позивача відбувались протягом тривалого часу, на думку колегії суддів не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки матеріали справи свідчать лише про те, що між сторонами по справі існує спір щодо користування спірною квартирою.

Крім того, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.09.2012, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_8, третя особа Служба у справах дітей Дніпровського району м. Києва про примусове виселення, зобов'язання не чинити перешкоди у проживанні, вселення, відшкодування моральних збитків задоволено частково. Виселено із квартири АДРЕСА_1 зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 та неповнолітньому сину ОСОБА_7 у проживанні в зазначеній квартирі та вселено останніх у спірну квартиру (т. 1, а. с. 50-58).

Зазначене рішення виконане в повному обсязі, про що 12.05.2016 державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 40567207 (т. 2, а. с. 76).

ОСОБА_4 також визнала, що рішення суду було виконане, надано ключі від спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач здійснює безперервні ремонтні роботи в квартирі не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що такі дії вчинювались ОСОБА_5 за для усунення наслідків залиття квартири.

Посилання позивача на те, що відповідач використовує квартиру не за призначенням, розміщуючи та складаючи транспортні шини, чим порушує їхні з дитиною права на житло не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи ОСОБА_4 про те, що вона використала всі заходи впливу до відповідача є необґрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження ні при розгляді справи в суді першої, ні апеляційної інстанцій, що ОСОБА_5 вчинювались систематично правопорушення та притягнення останнього до відповідальності, а лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не можуть бути підставою для виселення.

Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову правильними.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що при вирішенні справи суд першої інстанції надав перевагу рішенням судів, які надав відповідач та не прийняв до уваги рішення, які надала представник позивача, колегія суддів вважає такими, що не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи позовної заяви, по якій суд першої інстанції зробив висновки, з якими погоджується і колегія суддів, а тому вони не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк