Номер провадження: 22-ц/785/5599/17
Номер справи місцевого суду: 495/6371/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.09.2016 року,

встановила:

02.09.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, уточнивши який просила суд поновити її на посаді підсобного робітника адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт»; стягнути з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по час поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на цій посаді перебувала з 26.08.2010 року, однак наказом №242-к від 07.08.2015 року була звільнена з посади на підставі ч.4ст40 КЗпП за прогул без поважних причин. ОСОБА_2 вважала своє звільнення з роботи незаконним, оскільки з 01.08.2015 року вона знаходилась на амбулаторному лікуванні у Білгород-Дністровській центральній районній лікарні Одеської області. 03.08.2015 року на девяту годину їй була призначена явка до лікаря для зняття контрольної пломби і проведення інших лікувальних дій, унаслідок чого у цей же день до девятої години ранку вона зявилась на роботу та написала заяву про надання їй на цей день відпустки, повідомила начальника про погане самопочуття та пішла до лікарні.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.09.2016 рокууточнену позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді підсобного робітника адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт»; стягнуто з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по час поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 500 грн. В іншій частині уточненої позовної заяви відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді підсобного робітника адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт».

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» ОСОБА_3подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3обґрунтовує тим, що суд першої інстанцій не врахував те, що в наданні відпустки 03.08.2015 року ОСОБА_2 було відмовлено та незважаючи на це вона самовільно покинула роботу о 08 год. 19 хв. та до кінця робочого дня на роботі не зявилась, та відмовилась надати письмове пояснення за фактом своєї відсутності на роботі 03.08.2015 року, про що були складені відповідні акти. 07.08.2016 року профспілковий комітет ПАТ «Гемопласт» надав згоду на звільнення ОСОБА_2 за прогул (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП) та 07.08.2015 року головою правління ПАТ «Гемопласт» було видано наказ №242-к про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_2 за прогул відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, ознайомитись з яким та отримати копію наказу та свою трудову книжку ОСОБА_2 відмовилась. Крім того ОСОБА_3 зазначає, що Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області на підставі заяви ОСОБА_2 проведено перевірку ПАТ «Гемопласт» та не встановлено порушення законодавства з боку ПАТ «Гемполаст» при проведені процедури звільнення ОСОБА_2 за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що було складено відповідний акт, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Також ОСОБА_3 звертає увагу на те, що медична довідка №529 отримана ОСОБА_2 через два тижні після звільнення, під час проведення службового розслідування вона та прийняття рішення про звільнення довідка не була предявлена та в ній не зазначено час проведення лікування, тобто неможливо встановити скільки саме часу ОСОБА_2 перебувала на прийомі у лікаря. Крім того судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.11.2016 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.09.2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2017 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.11.2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.11.2016 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що судине дослідили, чи наявні належні та допустимі докази поважності прогулу ОСОБА_2 Крім того суд апеляційної інстанції не розрахував суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та не звернув увагу на те, що таке вирішення спору, а саме стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу без визначення його розміру, потягне за собою новий спір між сторонами щодо правильного його обчислення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати. Крім того не звернув уваги на те, що суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду відповідно до положень ЦК України, проте дані правовідносини регулюються трудовим законодавством (КЗпП України).

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивач 03.08.2015 року була відсутня на роботі з поважних причин, факт її тимчасової непрацездатності підтверджується належними та допустимими доказами. Суд стягнув середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення ОСОБА_2 по час її поновлення на роботі. На підставі положень ЦК України з відповідача на користь позивача стягнуто моральну шкоду.

Проте з таким висновком суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом установлено, що з 26.08.2010 року ОСОБА_2 працювала підсобним робочим адміністративно-господарського відділу ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт».

07.08.2015 року наказом ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» її звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з прогулом без поважних причин.

Підставою для наказу стало те, що позивач допустила прогул без поважних причин.

При цьому ОСОБА_2 посилалась на те, що 03.08.2015 року на 9.00 год. їй була призначена явка до лікаря для зняття контрольної пломби і проведення інших лікувальних дій, унаслідок чого вважала, що нею допущено прогул з поважних причин.

Належність та допустимість доказів, їх перевірка та оцінка урегульовані ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України.

Згідно з п. 2.19. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 13.11.2001 року № 455, особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обовязковим зазначенням часу проведеної консультації.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Судом установлено, що у наданій позивачем довідці центральної лікарні Білгород-Дністровського району Одеської області від 03.08.2015 року час проведення консультації ОСОБА_2 у лікаря поліклініки не зазначено, а, враховуючи, що це не було амбулаторним чи стаціонарним лікуванням, неможливо встановити скільки часу позивачка перебувала на прийомі у лікаря, більше трьох годин чи ні, та чому вона не повернулась на роботу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не надала належні та допустимі докази поважності свого прогулу, отже була відсутня на роботі 03.08.2015 року, (про що були складені відповідні акти), без поважних причин.

Таким чином звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України відбулося у відповідності до закону, а тому у задоволені позову про поновлення на роботі необхідно відмовити.

Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, колегія суддів дійшла висновку, що в їх задоволенні необхідно відмовити, так як ці вимоги є похідними від позову про поновлення на роботі.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції було не повно зясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, що привело до неправильного вирішення спору, тому рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, в частині задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.09.2016 року- скасувати і ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_4