Справа № 464/3821/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/3654/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника апелянта (позивача) - ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Радковського Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, політичної партії «Українська Галицька Партія» до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2, політичної партії «Українська Галицька Партія» до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - відмовлено.

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є необґрунтованим і незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що суд проігнорував той факт, що поширена відповідачем інформація була озвучена саме як фактичні дані, а не його думки чи судження. Адже висловлювання "до директора ПП «Львівдах» прийшла невідома особа, яка не представилася, сказала, що вона від голови Галицької партії пана ОСОБА_2 і сказала якщо ПП «Львівдах» зробить певний грошовий внесок на рахунок Галицької партії, то будівництво буде йти спокійно і без ексцесів." не є думками відповідача, а є повідомленням фактичних даних, подій, які, за твердженням відповідача, відбулися. Крім того, зазначає, що судом було проігноровано той факт, що поширеною недостовірною інформацією було завдано значної шкоди його репутації, так, як ОСОБА_2 є політиком та членом Української Галицької партії, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта (позивача) - ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Радковського Т.Р. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та політична партія «Українська Галицька Партія» звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому просили визнати недостовірними та зобов'язати відповідача спростувати твердження про позивачів, поширені ним під час прес-конференції на тему «ІНФОРМАЦІЯ_1 що відбулась ІНФОРМАЦІЯ_2 у Львівському прес-клубі.

Як на підставу для звернення із позовом посилався на поширення під час прес-конференції від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 недостовірної інформації відносно депутата Львівської міської ради ОСОБА_2 та політичної партії «Українська Галицька Партія». Так, відповідач заявив, що до директора ПП «Львівдах» прийшла невідома особа, яка не представилася, але сказала, що вона від голови Галицької партії пана ОСОБА_2 і сказала, що якщо ПП «Львівдах» зробить певний внесок на рахунок Галицької партії, то будівництво буде йти спокійно і без всяких ексцесів. Однак, подана інформація не відповідає дійсності і є вигаданою, озвучуючи такі відомості ОСОБА_4 не навів жодних доказів, які б її підтверджували. Крім цього, відповідач не вказав статі чи інших деталей та особливих прикмет, за допомогою яких можна було б ідентифікувати таку особу. Крім цього, відповідачем на прес-конференції було сказано, що до одного із маклерів прийшов помічник депутата ОСОБА_2 і запропонував заробити, розмістивши в мережі Інтернет оголошення про продаж квартир в будинку АДРЕСА_1. Також, під час прес-конференції відповідач стверджував, що ОСОБА_2 організував повалення паркану на будівельному майданчику та штовхає молодих людей на неправомірні вчинки, направив їх на місце будівництва. Вважають, що всі ці перелічені відомості, які були озвучені ОСОБА_4 в ході прямої трансляції в мережу Інтернет і таким чином поширені серед загалу регіональної спільноти, завдають великої шкоди репутації депутату Львівської міської ради ОСОБА_2 як місцевому політику.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є публічною особою і межа допустимої критики щодо публічної особи, яка виступає у своїй публічній якості, є ширшою ніж щодо пересічної особи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також право на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3,28).

Статті 297, 299 ЦК України передбачають, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації . Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, про захист своєї ділової репутації

Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із тим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість їх надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі-Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 у Львівському прес-клубі відбулась прес-конференція за участю, зокрема, відповідача ОСОБА_4, який є заступником директора ПП «Львівдах», на тему «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на прес-конференції, що відбулась ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач серед іншого заявив, що «до нашого директора прийшла невідома особа, яка не представилася, але сказала, що вона від голови Галицької партії пана ОСОБА_2 і сказала, якщо ви зробите певний внесок на рахунок даної партії, ми допоможемо, щоб будівництво йшло спокійно без всяких ексцесів»; «до нього підійшла людина, яка представилася помічником міського депутата ОСОБА_2 і сказала, що тут є такий будинок, можна добре заробити і давайте оголошення»; «Тобто це пожертва на Галицьку партію»; «ОСОБА_2 штовхає цих молодих людей на неправомірні вчинки».

Як в суді першої та апеляційної інстанцій представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Радковський Т.Р. пояснив, що 16.02.2016 року на об'єкті будівництва за адресою АДРЕСА_1 відбувся конфлікт з ОСОБА_2, а ІНФОРМАЦІЯ_2 група молодих людей повалила паркан та викрала майно, що належало ПП «Львівдах», звідси і був зроблений висновок, що позивач ОСОБА_2 причетний до даних подій, а тому, вислів відповідача «ОСОБА_2 штовхає цих молодих людей на неправомірні вчинки» є лише його внутрішнім переконанням. Крім цього, зазначив, що інші висловлювання відповідача, які позивачі вважають недостовірними, відповідають дійсності, що можуть підвередити безпосередньо директор ПП «Львівдах» ОСОБА_8 та маклер ОСОБА_9 Ствердив, що усі висловлювання відповідача були спрямовані на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності позивачів та жодного умислу на заподіяння останнім шкоди чи приниження їх честі, гідності чи ділової репутації у відповідача не було.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, і такі обставини були встановлені судом першої інстанції під час розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів ( вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австралії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фонду ментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з роз'ясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності і честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, і такі не є предметом судового захисту, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини.

Суд першої інстанції, аналізуючи зміст прес-конференція за участю, зокрема, відповідача ОСОБА_4, який є заступником директора ПП «Львівдах», на тему «ІНФОРМАЦІЯ_1» вірно взяв до уваги роз'яснення п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» в якому вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при якому відсутність хоча б однієї з наведених обставин виключає можливість задоволення відповідного позову.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 р. на 872-му засіданні Кабінету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародних рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації ти інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_2 є депутатом Львівської міської ради від політичної партії «Українська Галицька Партія», а також членом постійної комісії із питань архітектури, містобудування та охорони історичного середовища, та врахував можливість критики, допустимої на його адресу з приводу його публічної діяльності.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що між сторонами у даній справі фактично існує спір з приводу законності реконструкції нежитлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, забудовником якого є ПП «Львівдах».

Що стосується висловлювання відповідача «ОСОБА_2 штовхає цих молодих людей на неправомірні вчинки» та «Тобто це пожертва на Галицьку партію», то колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що такі хоч і містять інформацію щодо наявності з боку позивачів певних порушень норм чинного законодавства, проте, не носять стверджувального характеру, є фактично припущенням відповідача щодо певних подій та не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а містять лише думки та переконання відповідача щодо можливих дій, вчинених позивачами, тобто у даному випадку є лише оціночними судженнями відповідача з приводу тих обставин, які мали місце і встановлені судом, зокрема, наявності спору з приводу законності реконструкції нежитлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, подання позивачем ОСОБА_2 ряду звернень щодо законності будівництва та проведення перевірок, а також подій на будівельному майданчику, що мали місце 16.02.2016 року та ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому, такі висловлювання не підлягають спростуванню чи доведенню у судовому порядку, оскільки не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного висновку про те, що висловлювання відповідача поширені ним під час прес-конференції на тему «ІНФОРМАЦІЯ_1 що відбулась ІНФОРМАЦІЯ_2 у Львівському прес-клубі, є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що зазначене висловлювання є неправдивою та недостовірною інформацією, яка принижує честь та гідність ОСОБА_2, а тому поширена недостовірна інформація підлягає спростуванню, є безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, колегії суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета