Ухвала

іменем україни

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» про визнання дій протиправними та стягнення коштів за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування») суму страхового відшкодування у розмірі 6 951 грн 75 коп. (що становить 75 % від визначеної вартості відновлювального ремонту), пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 6 178 грн 58 коп., 3 % річних у розмірі 491 грн, інфляційні втрати у розмірі 6 103 грн 73 коп., усього 19 724 грн 31 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12 липня 2013 року між ним та ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» був укладений договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, згідно з яким він застрахував свій автомобіль Volkswagen Polo 1.6, реєстраційний номер НОМЕР_1. Договором було застраховано і такий ризик, як пошкодження, знищення або втрата автомобіля внаслідок протиправних дій третіх осіб.

Під час дії договору страхування стався страховий випадок.

11 грудня 2013 року близько 12 години 00 хвилин на стоянці по вул. Заливна, 13 у м. Суми він (позивач) виявив пошкодження свого транспортного засобу, а саме: пошкодження корпусу бокового правого дзеркала заднього виду, що було зірвано з кріплення, та пошкодження правих передніх дверей.

У зв'язку із настанням страхового випадку 11 грудня 2013 року він звернувся до Сумського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України, про що здійснено запис за № 32314.

Відповідно до вимог закону та умов договору страхування (п. п. 3.1 3.2, 12.1, 12.4.3, 13.1.1-13.1.11 ч. 2 договору) 11 грудня 2013 року він подав заяву про страховий випадок до страхової компанії та надав відповідні документи, які вимагалися відповідачем.

Проте 24 січня 2014 року ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Посилаючись на те, що рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування є неаргументованим і безпідставним, просив позов задовольнити.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 24 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконною відмову ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_3 за договором добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, № 046.0118809.305.

Стягнуто з ПрАТ Страхова компанія «Альфа страхування» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування в сумі 6 951 грн 75 коп., пеню у розмірі 3 244 грн 69 коп., 3 % річних у сумі 491 грн, інфляційні втрати в сумі 6 077 грн 63 коп., усього на загальну суму 16 765 грн 07 коп.

У касаційній скарзі ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 12 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» був укладений договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, № 046.0118809.305, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки VolkswagenPolo 1.6, реєстраційний номер НОМЕР_3.

11 грудня 2013 року позивачем на адресу ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» направлено повідомлення про настання страхового випадку, відповідно до якого автомобіль марки Volkswagen Polo1.6, реєстраційний номер НОМЕР_3, отримав механічні пошкодження на стоянці по вул. Заливна, 13 у м. Суми.

11грудня 2013 року ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» складено акт огляду пошкодженого транспортного засобу, де визначений перелік пошкоджень, наявних у застрахованого транспортного засобу, який підписано також позивачем.

Листом від 24 січня 2014 року ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» повідомило позивача про прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, підставою відмови стало подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет страхування або факт настання страхового випадку (п. 16.1.3 договору страхування).

ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» висловило сумніви щодо обставин настання події, викладених позивачем, зазначивши, що пошкодження автомобіля з технічної точки зору не могли утворитися за умов розвитку обставин, які наведені у поясненнях страхувальника, та виникли за інших обставин.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено, що страхувальник ОСОБА_3 подав свідомо неправдиві відомості про предмет страхування або факт настання страхового випадку, а тому рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування є необґрунтованим і таким, що ґрунтується на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що посилання відповідача на висновок транспортно-трасологічного дослідження фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, зробленого на самостійне замовлення, не може слугувати належним доказом у справі і не приймається судом до уваги.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» у разі необхідності страховик може робити запити про відомості, пов'язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку, а також може самостійно з'ясовувати причини та обставини страхового випадку.

Пунктом 15.2 договору страхування також закріплено право ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування», як страховика, самостійно з'ясовувати причини та обставини страхового випадку.

У зв'язку з тим, що у страхової компанії виникли сумніви з приводу заявлених ОСОБА_3 пошкоджень застрахованого транспортного засобу марки Volkswagen Polo 1.6, реєстраційний номер НОМЕР_3, та обставин випадку, що стався 11 грудня 2013 року, було замовлено консультацію у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 20 січня 2014 року з метою отримання висновку стосовно відповідності пошкоджень та обставин заявленого випадку.

Як убачається з дослідження фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 описані пошкодження утворились від кількох контактів, тобто мають накопичувальний характер. При цьому вказані сліди виникли від руйнуючих зусиль, направлених у різних напрямках, та мають різні механізми утворення.

Локалізація, форма, та механізм утворення описаних вище пошкоджень на досліджуваному транспортному засобі дає підстави для висновку про те, що весь описаний комплекс пошкоджень на автомобілі Фольксваген Поло, реєстраційний номер НОМЕР_2, не міг утворитись під час стоянки даного транспортного засобу на горизонтальній ділянці, частина слідів могла виникнути лише за умов руху даного автомобіля.

ОСОБА_3, звертаючись до страхової компанії, вказав, що до моменту пошкодження 11 грудня 2013 року будь-яких пошкоджень у транспортного засобу не було.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Компетенція у питаннях щодо належності і допустимості доказів належить виключно суду і питання про необхідність застосування спеціальних знань в прийнятті того чи іншого доказу також належить виключно суду.

Так, визнаючи висновок транспортно-трасологічного дослідження фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 неналежним доказом із тих підстав, що воно зроблене на самостійне замовлення ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування», апеляційний суд не врахував, що відповідно до ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Так, відхиляючи докази, надані ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування», суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що страхова компанія скористалась своїм правом перевірити достовірність відомостей, наданих позивачем, саме у зазначений вище спосіб.

Ні законодавством, ні укладеним між сторонами договором страхування не встановлено підтвердження факту настання страхового випадку та відомостей про обставини його настання саме шляхом проведення судової експертизи.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що позивач не спростував обставини, наведені у висновку транспортно-трасологічного дослідження фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, та не врахував вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик