АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року в частині визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення в касаційному порядку іншої справи за його позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, незважаючи на те, що результати її розгляду мають важливе значення для правильного вирішення цього спору, що в силу положень ст. 201 ЦПК України є беззаперечною підставою для зупинення провадження у справі. Вважає, що рішення суду про задоволення позову порушує його право на житло, гарантоване Конституцією України. Посилався на те, що суд першої інстанції допустив неповноту з'ясування обставин справи, так як не встановив, з яких причин та протягом якого часу він не проживає в спірній квартирі, не дослідив питання щодо обсягу прав, що виникли в нього в зв'язку з реєстрацією в цьому житлі. Судом не було застосовано до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, а саме: положення статей 401 та 406 ЦК України, якими врегульовано порядок виникнення і підстави припинення у особи права користування чужим майном (особистого сервітуту).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_13 ОСОБА_14 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Третя особа ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_9 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 вересня 2000 року ОСОБА_10, діючи від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5, придбала у власність собі та сину в рівних долях двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1.

11 травня 2001 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_3, про що свідчить Свідоцтво про шлюб ОСОБА_9 НОМЕР_1 від 11 травня 2001 року.

09 квітня 2003 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_4, 1/4 частину квартири за адресою АДРЕСА_1, що належала їй на підставі договору купівлі - продажу квартири від 28 вересня 2000 року.

18 червня 2009 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 1/4 частину квартири за адресою АДРЕСА_1, що належала їй на підставі договору купівлі - продажу квартири від 28 вересня 2000 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 08 жовтня 2013 року, шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 було розірвано.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_13 до ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення.

Вказаним рішеннямбуло встановлено, що ОСОБА_13 був двічі зареєстрований в квартирі за адресою АДРЕСА_1: з 16 квітня 2002 року по 30 червня 2009 року та з 23 вересня 2011 року по дату розгляду справи.

Також встановлено, що 23 вересня 2011 року реєстрація ОСОБА_13 в квартирі відбулася за заявою ОСОБА_12, адресованою директору Комунального підприємства «Житлово - експлуатаційна контра «Татарка», яка була погоджена з співвласником ОСОБА_5. ОСОБА_4, як співвласник квартири, дозволу на проживання ОСОБА_13 в квартирі не надавала.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року було встановлено, що на момент написання даної заяви ОСОБА_12 вже не була співвласником квартири № 16, а тому, враховуючи, що інший співвласник ОСОБА_5 не є членом сім'ї ОСОБА_13, у останнього не виникло право на проживання в спірному житлі як у колишнього члена сім'ї власника, в порядку ст. 156 Житлового кодексу.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 посилалися на те, що станом на дату другої реєстрації відповідача в квартирі за адресою АДРЕСА_1 він вже не вважався членом сім'ї власників, так як його дружина ОСОБА_12 подарувала належну їй 1/2 частку квартири позивачам, а тому, у ОСОБА_3 не виникло законного права користування даним житлом, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги частково та, визнаючи ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у визначеному законодавством порядку не набув права користування житлом, так як не перебуває в родинних відносинах з власниками квартири, при цьому останні заперечують проти його реєстрації в належному їм житлі та вважають таку реєстрацію порушенням їх прав як власників, а тому наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року не оскаржують, а тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, вважає, що цей висновок в повній мірі відповідає вимогам закону та наявним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, варто дійти висновку, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України, виклавши її в постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так як заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, достовірно встановлено факт реєстрації ОСОБА_3 в квартирі за адресою АДРЕСА_1 за відсутності у нього статусу члена сім'ї власника та без згоди всіх співвласників на вселення, при цьому за правилом ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР для виникнення у особи права користування житлом останній повинен бути членом сім'ї власника та вселитися до житла правомірно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1.

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України роз'яснив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Оскільки співвласники квартири за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважають, що проведена без наявності для цього правових підстав реєстрація ОСОБА_3 в належній їм квартирі порушує їх права як власників і обмежує в можливості повною мірою такі права реалізовувати, а також враховуючи, що відповідач тривалий час в спірному житлі не мешкає, за комунальні послуги не сплачує, його речі в цьому помешканні відсутні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального законодавства, а саме ст. 201 ЦПК України, так як не зупинив провадження у справі до розгляду в касаційній інстанції іншої справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону, з огляду на наступне.

Так, за змістом п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Згідно ст. 203 ЦПК України, у випадках, встановлених пунктом 4 частини 1 статті 201 цього Кодексу провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Стаття 223 ЦПК України закріпила, що у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

За змістом вищевказаних положень процесуального закону, оскарження в касаційному порядку заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року, яким встановлено ряд обставин, що мають правове значення для вирішення цієї справи, не є підставою для зупинення провадження, оскільки це рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року та набрало законної сили.

За таких обставин, посилання апеляційної скарги на допущення судом першої інстанції порушень ст. 201 ЦПК України є безпідставними, оскільки суд першої інстанції виходив з положень ст. 203 ЦПК України та, з урахуванням обставин справи та з метою забезпечення розумних строків її розгляду, правильно відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано, що на підставі положень ст. 401, 406 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР ОСОБА_3 вважається таким, що набув права користування чужим майном, колегія суддів не приймає до уваги, так як вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, з огляду на таке.

Так, згідно ст.ст. 401, 402 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

За змістом статті 405 ЦК України, право на користування житлом виникає у особи, якщо вона є членом сім'ї власника житлового приміщення та проживає разом з ним.

Згідно ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що на момент реєстрації ОСОБА_3 в квартирі за адресою АДРЕСА_1 в 2011 році він не був членом сім'ї власника приміщення, так як його дружина ОСОБА_6 вже не була співвласником цього житла і квартира належала позивачам ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а тому, в силу положень ст. 405 ЦК України, у відповідача не виникло право користування даним житловим приміщенням відповідно до закону (особистого сервітуту).

Крім того, в статті 156 ЖК УРСР зазначено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Так як співвласник житла ОСОБА_4 не надавала згоди на реєстрацію ОСОБА_3 в квартирі за адресою АДРЕСА_1, посилання апелянта на те, що він набув права користування цим житловим приміщенням за законом в порядку ст. 156 ЖК УРСР також є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: