Справа №442/1305/17
Провадження №2/442/945/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Заочне

10 квітня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Хомика А.П.

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про надання дозволу на виготовлення проїзних документів та дозволу на виїзд дитини з України без згоди та супроводу батька,-

встановив :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить надати дозвіл малолітньому громадянину України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, дозвіл на виїзд з України до Італії, Польщі, Чехії, Німеччини, Болгарії Чорногорії, Хорватії, Єгипту, Туреччини у період з 01.06.2017 року по 01.06.2020 року у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, а також дозвіл на оформлення протягом вказаного періоду малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон та в'їзду до іноземних країн, в тому числі виготовлення віз, проїзного документу (закордонного паспорту) без згоди батька ОСОБА_2

В обґрунтування позову покликається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 09.10.2004 року до 12.09.2009 року, від якого у них народився син ОСОБА_3. Син на даний час проживає з нею та перебуває на її утриманні. Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.10.2009 року відповідача зобов'язано сплачувати аліменти на утримання сина, однак він такі сплачує рідко.

Як їй відомо колишній чоловік працює на заробітках у Російській Федерації.

З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за сином не бере, його розвитком не цікавиться, належної та необхідної матеріальної допомоги на утримання не надає, не проявляє щодо нього жодної батьківської уваги та турботи.

ЇЇ мати протягом останніх 12 років проживає в Італії, де знаходиться на роботі. Вона неодноразово запрошувала її та її сина (внука) на відпочинок.

11.08.2010 року вона та її син отримали Шенгенську візу для виїзду за межі України, протягом 13.08.2010 року -12.10.2010 року перебували у гостях та на відпочинку в Італії, по місцю проживання її матері. Відповідач надав свою письмову згоду на виїзд сина. Однак, після літа 2010 року вона відповідача більше не бачила. Він жодним чином не підтримує відносин з ними. З цього часу син не мав жодної нагоди звернутися до рідного батька з проблемами та турботами.

Крім цього, син стоїть на диспансерному обліку в Дрогобицькій міській поліклініці з приводу діагнозу «Астматичний бронхіт та атонічний дерматит», у зв'язку з чим потребує санаторно-курортного лікування.

Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок та медичне оздоровлення для їхнього сина.

Позивачка позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві, позов просила задоволити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши причин, хоча був повідомлений через засоби масової інформації. Керуючись ст. 224 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Представник третьої особи Павловська О.В. проти позову не заперечує, оскільки задоволення такого буде відповідати інтересам дитини.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

З'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Ходорівською міською радою 06.05.2006 року, актовий запис №40, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.01.2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

За рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 12.10.2009 року у справі №2-2766/2009, виданого виконавчий лист, на підставі якого з відповідача стягуються аліменти на утримання сина.

Відповідно до довідки КП ЖЕО Дрогобицької міської ради від 15.02.2017 року ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 проживає в кв. АДРЕСА_1.

Разом з тим, згідно висновку лікаря спеціаліста Дрогобицької міської поліклініки від 15.02.2017 року №53, ОСОБА_3 знаходиться на «Д» обліку з приводу діагнозу «Астматичний бронхіт та атонічний дерматит».

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами).

Згідно положень п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі.

Відповідно до абзацу 1 передмови до Програми інтеграції України до Європейського Союзу, схваленої Указом Президента N 1072/2000 14.09.2000, «Пріоритетність співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС) та його окремими державами-членами пов'язана з тим, що це угруповання буде визначати напрями економічного прогресу та політичну стабільність в регіоні у довгостроковій перспективі».

З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері особливо до держав - членів Європейського Союзу.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового виїзду та перебування в Італію, Польщу, Чехію, Німеччину, Болгарію, Чорногорію, Хорватію, Єгипет, Туреччину у період з 01.06.2017 року по 01.06.2020 року, не вбачається обмежень закону, чи необхідності охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і ці обмеження сумісні з визнаними в зазначеній вище «Конвенції» іншими правами.

В даному випадку, суд вважає цілком очевидним, що виїзд за кордон малолітньої дитини відвідування ним вищевказаних країн буде відповідати інтересам дитини та буде доцільним, зокрема з приводу медичних характеристики. Водночас, суд враховує, що безпека дитини під час такої подорожі гарантуватиметься супроводом матері. За таких умов права та інтереси дитини, на думку суду, будуть забезпечені максимально, тому суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 224 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити частково.

Надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кодону України документів для виїзду за кордон та в'їзду до іноземної країни дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, без згоди батька, ОСОБА_2.

Дозволити тимчасовий виїзд за межі України дитині - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 до Італії, Польщі, Чехії, Німеччини, Болгарії Чорногорії, Хорватії, Єгипту, Туреччини, в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, у період з 01.06.2017 року по 01.09.2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення - з дня отримання такого.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.П. Хомик