У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, з урахуванням уточнень, який обґрунтував тим, що 15 травня 2007 року між банком та ним укладений кредитний договір відновлювальної кредитної лінії № 074-22-05/07 про надання ОСОБА_2 кредиту у розмірі 255 937 швейцарських франків з процентною ставкою 9,5 % річних та кінцевим строком повернення 14 травня 2017 року. 06 березня 2009 року між банком та позивачем укладено додаткову угоду № 1, за умовами якої з 10 березня 2009 року змінено максимальний ліміт заборгованості в сторону його збільшення та відповідно зменшено розмір щомісячного платежу, який повинен здійснити позичальник на повернення кредиту. Інші умови договору не змінювались, в тому числі, не змінювалась процентна ставка по кредиту та кінцевий термін повернення кредитних коштів. 17 вересня 2010 року між банком та позивачем укладено додаткову угоду № 2, за умовами якої ще раз змінено максимальний ліміт заборгованості в сторону його збільшення та відповідно зменшено розмір щомісячного платежу, який повинен здійснити позичальник на повернення кредиту. Усі інші умови договору залишені незмінними, в тому числі, процентна ставка по кредиту та кінцевий термін повернення. ОСОБА_2 зазначив, що за умовами даного кредитного договору він повинен був отримати 255 937 швейцарських франків, однак фактично отримав значно меншу суму, частина кредиту йому взагалі не видана, частина привласнена працівниками банку, у зв'язку з чим розпочато кримінальне провадження. За умовами договору, кошти підлягали отриманню траншами шляхом видачі готівкових коштів з валютного позичкового рахунку, однак позивачу кредитні кошти завжди видавались лише у гривнах. Крім того, договір містить нікчемні обмеження його особистих прав, такі як надавати банку довідку про отримані доходи. Також, ні на час укладення кредитного договору, ні на час укладення додаткових угод до нього, позивачу не була надана банком письмова інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. У зв'язку з вищевикладеним, змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов спірного договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного правочину та в подальшому виконував його умови, а відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі щодо валюти кредиту, відсоткової ставки, графіку повернення, а тому правові підстави для визнання недійсним споживчого кредиту відсутні.

Також, суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачем не порушено прав позивача, як споживача фінансових послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання заявника у касаційній скарзі стосовно непопередження його банком щодо можливої зміни курсу гривні до іноземної валюти не знайшли свого підтвердження, оскільки встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют проводиться щоденно Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Положення «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», а тому банк не впливає на зміну курсу валют і не може прогнозувати чи встановлювати офіційний курс гривні до іноземних валют. Крім того, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Доводи заявника стосовно обмежень його цивільних прав у зв'язку з необхідністю надавати відповідачу довідку про розмір отриманих доходів не рідше одного разу на рік були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, які дійшли правильного висновку, що вказані вимоги не порушують прав позивача, як споживача фінансових послуг, оскільки такі дії банку відповідають положенням ст. 49 Закону України «Про банки в банківську діяльність», відповідно до яких, банк перевіряє кредитоспроможність позичальника.

Ухвалюючи рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак