Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1456/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Адаменко І. М.
Доповідач Письменний О. А.
УХВАЛА

Іменем України

10.10.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі - Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договіру купівлі-продажу комплексу будівель, -

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 12 вересня 2013 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна з розстрочкою платежу, за умовами якого після повної сплати вартості комплексу будівель, продавець зобов'язаний надати покупцю нотаріально посвідчену заяву щодо засвідчення факту повного розрахунку за договором. Також умовами договору на покупця було покладено обов'язок щодо здійснення державної реєстрації права власності на комплекс будівель після сплати останнім його вартості. Після повного розрахунку з відповідачем за комплекс будівель, на її вимогу ОСОБА_3 було надано нотаріально засвідчену заяву про повний розрахунок за договором купівлі-продажу. Однак, згодом оспорила дійсність цієї заяви в суді. Рішенням апеляційного суду дана заява було визнана недійсною. В подальшому відповідач відмовилася виконувати свої зобов'язання за цим договором. Оскільки п.2.6. зазначено Договору передбачено особливості набуття права власності при повному розрахунку за договором, лише за наявності нотаріально засвідченої заяви продавця про проведення повного розрахунку, на яку вона під час підписання Договору не звернула уваги. При цьому, відповідно до п.4.9. цього Договору реєстрація права власності за покупцем можлива після повного розрахунку у будь-який час, без обмежень чи застережень.

Посилаючись на ці обставини, просила визнати недійсним п.2.6. договору купівлі - продажу від 12 вересня 2013 року, який перешкоджає їй в реєстрації права власності на комплекс будівель придбаних за цим договором.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що 12 вересня 2013 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель, розташованого в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 12 825 квадратних метрів, яка не приватизована, відповідно до якого продавець передав належний йому на праві приватної власності комплекс будівель у власність покупця, а покупець прийняв комплекс будівель сплативши за нього обговорену грошову суму /а.с.7-9/.

Згідно п.п. 2.1, 2.2, 2.5 Договору продаж комплексу будівель за домовленістю сторін вчиняється за 700 000 (сімсот тисяч) гривень 00 копійок. Розрахунок між сторонами здійснюється з розстроченням платежу. Усі платежі сплачуються Покупцем Продавцеві шляхом переказу коштів з поточного рахунку фізичної особи Покупця на поточний рахунок фізичної особи Продавця не пізніше 12 числа кожного календарного місяця.

Пунктом 2.6. цього Договору передбачено, що факт проведення повного розрахунку та виконання Покупцем договору засвідчується заявою Продавця, що є невід'ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально.

Відповідно до пункту 4.9 вказаного Договору державна реєстрація права власності на нерухоме майно є обов'язковою. Право власності на комплекс будівель у Покупця виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 11.10.2016 року власником зазначеного комплексу будівель є ОСОБА_3 /а.с.102-105/.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 від 25 жовтня 2016 року було відмовлено ОСОБА_2 у державній реєстрації прав та їх обтяжень на комплекс будівель, що розташований по АДРЕСА_1, у зв'язку з відсутністю засвідченої заяви продавця згідно п. 2.6 договору купівлі-продажу /а.с.106/.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що згідно зі ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Посилання позивача на те, що оспрюваний пункт договору є недійсним, згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки відповідач відмовляється від виконання обов'язку передбачений пунктом 2.6 договору є безпідставними, оскільки не виконання сторонами умов правочину не може слугувати підставою для визнання договору недійсним, а може бути підставою для його розірвання. Однак, таких вимог позивач не ставила.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.60 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для його скасування не вбачає.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: