Справа № 368/357/17 Головуючий у І інстанції Шевченко І. І.
Провадження № 22-ц/780/4669/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 17.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Кашперської Т.Ц., Коцюрби О.П.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 22 по вулиці Жовтневій в селі Черняхів Кагарлицького району Київської області, укладений між нею та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного округу Київської області ОСОБА_4 за реєстровим №2747 24.10.2010 року, та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована в селі Черняхів по вулиці Жовтневій, 22 Кагарлицького району Київської області, укладений між нею та ОСОБА_3 та посвідчений 24.10.2010 року приватним нотаріусом Кагарлицького районного округу Київської області ОСОБА_4 за реєстровим №2750.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживає за вищевказаною адресою в будинку з господарськими спорудами, який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 листопада 2003 року державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори за зареєстрованим номером 4327.

Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, яка належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №681223, виданого 12.02.2010 року Черняхівською сільрадою Кагарлицького району.

Вона одинока, пенсіонерка, похилого віку, чоловіка та дітей у неї немає, вона дуже часто хворіє і потребує сторонньої уваги та догляду, а так як вона часто хворіє і на лікування їй весь час потрібні кошти, а в неї лише невеличка пенсія, то її матеріальне становище важке. Так як вона похилого віку, то їй одній важко доглядати та обслуговувати будинок і огород.

Зазначала, що поряд з нею, по сусідству, проживає її двоюрідна сестра ОСОБА_5, яка часто до неї навідувалася і бачила її безпомічний стан, та те, що вона бідкалася, бо стара, немає здоровя і нікому її в старості доглядати та їй допомагати.

Одного разу в розмові вона їй поскаржилася на своє тяжке матеріальне і моральне становище і сказала, що якби знайшлася якась хороша людина, щоб її доглянула до смерті, то вона б їй залишила все своє майно після смерті, так як жодних рідних у неї немає. І після цієї розмови через декілька днів вона прийшла до неї разом зі своїм сином ОСОБА_3 (відповідачем по справі), і почали їй говорити, що дійсно вона одинока, стара та безпомічна, а тому треба щоб за нею хтось доглядав і запропонувала, що її син ОСОБА_6 буде їй у всьому допомагати, піклуватися за нею та її будинком, а якщо вона помре, то і похоронить її.

Вони її завірили, що все її майно перейде до відповідача лише після її смерті та сказали, що вони через нотаріуса підпишуть з нею договір її довічного утримання, що будуть їй постійно допомагати і матеріально і фізично, будинок теж будуть утримувати в належному стані, а після її смерті все її майно перейде до відповідача. ОСОБА_5 її завірила, що вони ж все таки родичі, живуть поруч, що вони її не обдурять і вона не залишиться в старості «під забором».

Вона казала відповідачу, що дарувати вона нічого не буде, а після її смерті, тоді власником її майна буде вже відповідач, про що вони її і запевнили.

Також вона не памятає дня, але це було восени 2010 року, до неї в черговий раз прийшла ОСОБА_7 з відповідачем і повідомили, що в нотаріуса вже все домовлено, що їй треба лише поїхати в місто Кагарлик і підписати договір.

А перед цим відповідач забрав у неї всі її особисті документи та правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку. Приїхали вони до нотаріуса, зайшли в кабінет і нотаріус подав їй документи на підпис. Прізвища нотаріуса вона не знає. Вона не грамотна, була без окулярів, які були документи та їхній зміст вона не читала, але спитала в нотаріуса, чи її не виженуть з будинку після підписання цих документів та чи вона не позбудеться своєї хати. Нотаріус усміхнувся і сказав, що підписуйте документи і все буде добре, це ж Ваші родичі, вони ОСОБА_1 не обідять. Підписуючи документи, вона була впевнена, що це договір довічного її утримання, що лише після смерті все її майно перейде до відповідача.

Після підписання документів відповідач всі документи забрав із собою, їй їх не показав і не дав по теперішній час.

Спочатку відповідач та його родичі дійсно виконували свої зобовязання, так як їй і обіцяли, приїжджали до неї, допомагали неї і відносилися нормально.

Останні 2 роки відповідач та його родичі різко змінили своє ставлення до неї, а це вже більше як півроку взагалі не ніхто з них до неї не заходить. Відповідач також до неї не заходить, абсолютно нічим не допомагає та уникає з нею зустрічі. І вона навіть уявити не могла, що її будинок подарований.

У 2014 році вона звернулася до Черняхівської сільради з приводу оформлення субсидії і там їй сказали, що будинок не її, що вона свій будинок та земельну ділянку подарувала відповідачу. Вона дуже розтривожилася, звернулася до ОСОБА_7 і та сказала, що нічого не знає та що треба звертатися до її сина (відповідача у справі).

Коли вона звернулася до відповідача з питанням, навіщо він її обдурив, то він їй сказав, що треба було читати, що підписуєш, висварив її і вигнав з двору. В даний час він їй погрожує, що взагалі вижене її з будинку і вона піде по селу шукати житло. Стверджувала, що відповідач обманув її і вона діяла під впливом обману та помилки, так як була впевнена, що вона підписала договір, згідно якого відповідач повинен був її доглядати до смерті.

Іншого житла вона не має, а тому договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися.

Від 1979 року вона зареєстрована та проживає в своєму будинку, а відповідач в будинку не жив та не зареєстрований. Всі платежі по утриманню будинку вона як сплачувала, так і сплачує сама по теперішній час. Ключі від будинку, як були лише в неї, так і в даний час лише в неї, відповідач ніколи без її дозволу та її бажання в будинок не заходить.

Договір дарування був укладений під впливом помилки, що має істотне значення, а саме, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки на момент укладення оскаржуваного договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача. Вона мала намір передати свій будинок відповідачу лише за умови здійснення відповідачем її довічного утримання.

Таким чином, вона мала намір укласти договір довічного утримання на умовах, що відповідач надаватиме їй необхідну матеріальну та іншу допомогу. Вільного волевиявлення на укладання договору дарування будинку та земельної ділянки у неї не було.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 27 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено два договори дарування: земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована за адресою: с.Черняхів Кагарлицького району Київської області по вулиці Жовтневій та домоволодіння №22 в селі Черняхів Кагарлицького району Київської області по вулиці Жовтневій (а.с.10-13).

Зі змісту даних договорів вбачається, що ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар домоволодіння №22 в с.Черняхів Кагарлицького району Київської області по вулиці Жовтневій та земельну ділянку, на якій розміщено дане домоволодіння площею 0,25 га.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_2, під час підписання договору дарування вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і вважала, що підписує договір довічного утримання, а тому на підставі ст.229 ЦК України просила визнати договір дарування недійсним.

Згідно вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначені правові позиції містяться у постановах Верховного суду України від 19 березня 2014 року (№ 6-9цс13), від 21 жовтня 2015 року (№6-202цс15).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_2 зазначала, що при укладенні договору дарування нею було допущено помилку що справжньої природи правочину, оскільки вона є особою похилого віку (станом на 24.10.2010 р. мала повних 65 років), яка за станом здоровя потребує стороннього догляду, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання, тому, укладаючи спірний договір, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Крім того, це єдине житло у позивачки і у відповідача не було доступу до нього (не було навіть ключів) без згоди позивачки.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та визнання недійсним договору дарування, оскільки під час його укладення у позивачки було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність ОСОБА_3 так як будь-яке інше житло у неї відсутнє, вона є особою похилого віку та сама потребує допомоги.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 27 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку №22 по вул. Жовтневій в с.Черняхів Кагарлицького району Київської області, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного округу Київської області ОСОБА_8 за реєстровим №2747 24 жовтня 2010 року.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована в с.Черняхів по вул.Жовтнева,22 Кагарлицького району Київської області, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного округу Київської області ОСОБА_8 за реєстровим №2750 24 жовтня 2010 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_9