АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.,

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_3 про визнання неправомірним та скасування рішення сільської ради, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 в квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_3 про визнання неправомірним та скасування рішення сільської ради, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку нерухомого майна.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що з 19 липня 1980 року по 27 липня 1992 року перебував з відповідачкою ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти разом з ОСОБА_3 побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 Вижницького району Чернівецької області. Проте рішенням Лукавецької сільської ради № 83 від 4 липня 2012 року право власності на вказаний житловий будинок оформлено на

____________________________________________________________________________________________

Справа №713/704/16 Провадження № 22-ц/794/1076/17 Головуючий у 1 інстанції: Пилипюк І.В.

Категорія: 2 Доповідач: Литвинюк І.М.

ОСОБА_3 і на підставі цього рішення 06 липня 2012 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок.

Вважає, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і йому належить ? його частина, оскільки будинок побудований подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Про оформлення на ім'я ОСОБА_3 права власності на спірний будинок у липні 2012 року та отримання нею 06 липня 2012 року свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок йому стало відомо у січні 2015 року, оскільки він тривалий час хворів, переніс кілька складних операцій по ампутації обох ніг, після чого довго лікувався та продовжує лікуватись.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати неправомірним рішення виконкому Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області № 83 від 4 липня 2012 року про оформлення права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на ОСОБА_3 та скасувати дане рішення; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на зазначений будинок від 6 липня 2012 року НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області відповідачці ОСОБА_3; визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку спірного будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 серпня 2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, судом безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки після розірвання шлюбу перебуває з колишньою дружиною і дітьми в неприязних стосунках і про отримання відповідачкою свідоцтва про право власності він дізнався лише у січні 2015 року, а тому саме з цього часу йому стало відомо про порушене право.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 1980 року. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 липня 1992 року шлюб між сторонами розірвано.

Також встановлено, що 26 травня 2009 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-МИ №028784, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та свідоцтвом про розірвання шлюбу.

З копії технічного паспорту, виготовленого ДКП «Вижницьке РБТІ» станом на 16 червня 2012 року, вбачається, що в АДРЕСА_1 Вижницького району Чернівецької області розташовані: житловий будинок літ. «А» 1983 року побудови; сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай з підвалом літ. «Г», літня кухня літ. «Е», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», убиральня літ. «Д», вигрібна яма літ. «В.я.», всі 1981 року побудови, загальною вартістю 138 590,00 грн.

Рішенням виконавчого комітету Лукавецької сільської ради Вижницького району № 83 від 04 липня 2012 року задоволено заяву ОСОБА_3 про оформлення права власності на житловий будинок, надано дозвіл оформити право власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 Вижницького району за ОСОБА_3 та на підставі цього рішення на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок.

З довідки виконавчого комітету Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області №02-16/382 від 29 жовтня 2015 року вбачається, що в погосподарській книзі № 4 (особовий рахунок № НОМЕР_2, сторінка 130 за 1991-1995 роки) та в погосподарській книзі № 5 (особовий рахунок № 479, сторінка 136 за 1996 - 2000 роки) за ОСОБА_3 числиться житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 Вижницького району Чернівецької області. В домогосподарстві також зареєстровані та проживали: ОСОБА_1 - чоловік та діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Згідно з довідкою виконавчого комітету Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області № 02-16/07 від 12 січня 2016 року в погосподарській книзі № 4 (особовий рахунок №0165-1, сторінка 159 за 2011-2015 роки) за ОСОБА_3 числиться житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 Вижницького району. ОСОБА_3 отримувала свідоцтво про право власності на вказаний будинок НОМЕР_3 від 06 липня 2012 року, рішення виконкому Лукавецької сільської ради № 83 від 04 липня 2012 року. Житловий будинок побудований у 1987 році.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинної на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Верховний Суд України у п. 9 Постанови Пленуму «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України » від 12 червня 1998 року N 16 надав роз'яснення, згідно яких вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Такі самі положення містяться в ст.ст. 60, 61, 70 СК України.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, придбане за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 СК України).

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 від 06 липня 1992 року та рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 липня 1992 року у справі про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, встановлені обставини, а саме, що «подружні стосунки сторони не підтримують протягом останніх шести років, спільного господарства не ведуть».

Отже, як встановлено судом, спірний житловий будинок побудовано у 1987 році, шлюб між сторонами розірвано рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області 28 липня 1992 року, сторони не підтримували шлюбних відносин останніх шість років до розірвання шлюбу, однак доказів того, що з цього моменту ОСОБА_1 приймав участь у будівництві та утриманні спірного будинку, останнім не надано.

Відповідачка ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок 06 липня 2012 року, майже через 20 років після розірвання шлюбу.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем визнано факт добровільного поділу майна після розірвання шлюбу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1, пред'являючи позов, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України та зазначеним вище нормам матеріального права, не надав жодного підтвердження, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, придбаним за спільні сумісні кошти або в результаті спільної праці подружжя.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. ст. 256, 257 ЦК України).

Частина 1 ст. 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз»яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Тобто, відповідно до законодавства України, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли право або охоронюваний законом інтерес позивача порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

На підставі наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, тому правильно відмовив у задоволенні указаного позову з цих підстав.

Однак, відмовляючи в задоволенні позову за безпідставністю заявлених позовних вимог, що є самостійною підставою, суд першої інстанції помилково заначив також про пропуск позивачем позовної давності звернення до суду.

За встановлених обставин, посилання в мотивувальній частині рішення суду на пропуск строку позовної давності для звернення до суду з позовом є зайвим, а оскільки це не призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В АЛ И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: