Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що за кредитним договором від 28 квітня 2007 року ОСОБА_4 отримала кредитні кошти в розмірі 85 тис. доларів США зі сплатою 11,04 % річних терміном до 27 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 15 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки на суму 1 тис. грн.

Оскільки ОСОБА_4 своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків за користування кредитом на виконувала, станом на 16 квітня 2015 року виникла заборгованість на загальну суму 344 345,48 доларів США, із яких: 81 080,35 доларів США - заборгованість за кредитом, 88 372,2 доларів США - заборгованість за процентами, 13 260 доларів США - заборгованість із комісії, 161 632,93 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2007 року № ZPC0GA00000648 у розмірі 168 457,93 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 квітня 2015 року становить 3 669 013 грн 72 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 79 161,93 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 44 700,24 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом - 5 610 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 38 985,77 доларів США та 3 654 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 тис. грн.

У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2016 року зазначене судове рішення в частині відмови у стягненні на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 918,43 доларів США скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 918,43 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішує справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким в частині погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачка належним чином не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги виходив з наступного.

Як убачається із розрахунку суми заборгованості станом на 16 квітня 2015 року, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить 161 632,93 доларів США.

Оскільки відповідач надав заяву про застосування позовної давності щодо пені, остання підлягає стягненню в межах річного строку та визначена судом у розмірі 38 985,77 доларів США.

15 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 02/ДЗ в розмірі 1 тис. грн на забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором від 28 квітня 2007 року № ZPC0GA00000648, тому підлягає задоволенню позов у частині стягнення з ОСОБА_3 1 тис. грн.

Договір особистого страхування ОСОБА_4 уклала 28 квітня 2007 року із ЗАТ «СК «Інгосстрах».

Із виписки рахунку вбачається, що банк виконав свої зобов'язання щодо сплати страхових платежів на рахунок страхової компанії, у зв'язку з чим апеляційний суд стягнув із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 918,43 доларів США.

Суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, а саме, задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 38 985,77 доларів США, виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення пені та стягнуто пеню за період з 16 квітня 2014 року по 16 квітня 2015 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 918,43 доларів США та задовольняючи позов у цій частині, зазначав, що при укладенні кредитного договору сторони домовились, що позичальник має застрахувати заставлене майно, уклавши відповідний договір зі страховою компанію за погодженням з банком (п. 2.2.7). Цим же пунктом договору передбачено, що у випадку ненадання позичальником підтверджувального документу про сплату чергового страхового платежу, банк сплачує страхові внески за рахунок отриманих кредитних коштів відповідно до п. 2.1.3 договору.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм процесуального права.

Статтею 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 28 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ZPC0GA00000648, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 93 530 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитними коштами та повернути кредит банку в порядку та у строки, визначені кредитним договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних, з датою остаточного повернення кредиту -28 квітня 2017 року.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків виконання зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов'язаний сплатити на вимогу банка пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 червня 2011 року, з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором станом на 11 листопада 2010 року в сумі 105 481,47 доларів США, що складається із заборгованості за основною сумою кредиту - 79 161,92 доларів США та заборгованості за процентами та комісією за користування кредитом - 26 319,55 доларів США та звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Як убачається із розрахунку суми заборгованості за кредитним договором, станом на 16 квітня 2015 року загальна заборгованість за кредитним договором становить 344 345,48 доларів США, яка складається із 81 080 доларів США - заборгованість за кредитом, 88 372,2 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 161 632,93 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Станом на 16 квітня 2015 року тіло кредиту збільшилося на 1 918,43 доларів США.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що 1 918,43 доларів США, на які збільшилася сума кредиту, є страховими виплатами, здійсненими банком страховику на виконання умов договору страхування. Указані виплати були здійснені банком через порушення ОСОБА_4 своїх зобов'язань.

28 квітня 2007 року між ЗАТ «СК «Інгосстрах» та ОСОБА_4 укладено договір особистого страхування № ZPCOLK00040143, п. 5.1 якого передбачено, що договір укладено для виконання договору застави з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ZPC0GA00000648 .

28 квітня 2007 року між ЗАТ «СК «Інгосстрах» та ОСОБА_4 укладено договір страхування майна № ZPCOGA40142.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Виходячи з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Норма ч. 3 ст. 551 ЦК України зазначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За правилами ст. 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, судом не перевірено чи виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2011 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 тіло кредиту у розмірі 79 161,92 дол. США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суди також не звернули увагу на те, що пеня має обчислюватися та стягуватися лише в національній валюті України - гривні, належним чином не перевірили, не дослідили наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором. Крім того не звернули уваги, що згідно з п. 4.1 кредитного договору пеня має бути нарахована в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки, при цьому пеня повинна була нараховуватися в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати. Тобто не встановили дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначилися з обсягом відповідальності відповідачів.

На порушення вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають визначальне значення у її вирішенні, а допустили суттєву неповноту у з'ясуванні таких обставин. Висновки судів у порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2016 року та рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко