Справа № 372/1620/17
Провадження № 2-1060/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Болобана В.Г.,

за участі секретаря Рудніцької О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_2. Після смерті батька позивача відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі на житловий будинок, що знаходиться за вищезазначеною адресою, який батько успадкував після смерті свого батька ОСОБА_3, прийнявши спадщину шляхом фактичного вступу в управління, догляд та користування вищезазначеним будинком. Позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений житловий будинок нотаріусом йому було відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно на ім'я спадкодавця та рекомендовано звернутись до суду. Просить в порядку спадкування визнати за ним право власності на житловий будинок, що належав батькові, оскільки він є єдиним спадкоємцем за законом, що прийняв спадщину.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суд заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність та позовні вимоги підтримує і просить задовольнити.

Відповідач, Великодмитровицька сільська рада Обухівського району Київської області, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання свого представника не направив, надіслав до суду листа, в якому просить розглянути справу у відсутність представника сільської ради та зазначив, що позов не визнає, оскільки фактичне прийняття спадщини ОСОБА_2 після померлого ОСОБА_3 документально не підтверджено.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3, про що складено відповідний актовий запис за № 8 та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, у вигляді житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, а єдиним спадкоємцем померлого був його син ОСОБА_2, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу і управління, догляд та користування вищевказаним житловим будинком.

На момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 правовідносини щодо прийняття спадщини після його смерті підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР в редакції, чинній на момент їх виникнення.

Згідно із ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Таким чином, ОСОБА_2 фактично прийняв у спадщину спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3, в тому числі житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який належав померлому на підставі запису в погосподарській книзі, зазначене також підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім'я померлого, яке було видано після його смерті в 1997 році його сину ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_2, про що складено відповідний актовий запис за № 10 та видано Свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_2.

Після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно, в тому числі житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з записом в погосподарській книзі Великодмитровицької сільської ради (а.с.19). та копії технічного паспорту, вищезазначений житловий будинок був збудований у 1918 році.

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Обухівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька за законом.

Як вбачається з копії спадкової справи до майна померлого ОСОБА_2, заповіту він не залишив і державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори на частину спадкового майна померлого спадкоємцю ОСОБА_1 було видано Свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний спадковий житловий будинок було відмовлено, оскільки відсутні документи які підтверджують право власності спадкодавця на таке нерухоме майно.

З копії спадкової справи судом встановлено, що інші спадкоємці першої черги за законом, діти померлого: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Михайлюченко олена Петрівна та ОСОБА_7, від прийняття спадщини після ОСОБА_2 відмовились на користь позивача.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статей 328, 392, 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до розпорядження Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року Фастівське міжміське бюро технічної інвентаризації провело облік житлової площі будинків громадян в сільській місцевості Обухівського району. На підставі виготовлених технічних паспортів на житлові будинки та даних погосподарського обліку, земельно-шнурової книги та рішення виконкому Великодмитровицької сільської Ради народних депутатів від 18 грудня 1990 року, виконком Обухівської районної ради народних депутатів вирішив оформити право особистої власності на житлові будинки громадян с. Великі Дмитровичі та зокрема будинку ОСОБА_3, що підтверджується архівним витягом з рішення виконавчого комітету Обухівської районної Ради Народних депутатів № 75 від 19 лютого 1991 року.

Судом встановлено, що житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1, належав ОСОБА_3 на підставі запису в погосподарській книзі Великодмитровицької сільської ради Обухівського району (а.с. 19).

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), визначались умови та правові наслідки будівництва та питання набуття права власності регулювались.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особисто власністю забудовника.

Отже, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої наказом Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966 року (надалі інструкція), реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міста і селища міського типу Української PCP, а відповідно до п, 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у погосподарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особистого рахунку на ім'я забудовника, інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало.

Вказана правова позиція погоджується з Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24- 753/0/4-13 від 16.05.2013 року (далі потексту - Листом).

Зокрема пунктом 3.1 Листа передбачено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погоджено з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року.

Відповідно до абз. З ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. З Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

З аналізу змісту зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, в погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно зі ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Стаття 1223 ЦК України вказує, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Абзацом 2 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПКУ звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування майна померлого громадянина може здійснюватися за законом чи за заповітом. Згідно зі ст.1222 ЦКУ спадкоємцями за законом є фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

З огляду на встановлені судом обставини та враховуючи те, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги померлого, ОСОБА_2 та єдиною особою, яка подала заяву про прийняття спадщини, позивач не має можливості підтвердити своє право власності на спадщину у виді житлового будинку внаслідок відсутності на нього правовстановлюючих документів, тому йому право власності на спадщину підлягає захисту шляхом визнання в судовому порядку.

Як вбачається зі змісту статей 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням вищевикладених обставин справи, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв'язок в сукупності приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 5,6, 60,197, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Г. Болобан