Справа №489/3573/16-ц 29.05.2017 29.05.2017 29.05.2017
Провадження №22-ц/784/1172/17
Справа № 489/3573/16-ц
Провадження №22 Ц-784/1172/17 Головуюча першої інстанції : Тихонова Н.С.
Категорія - 48 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

2017 р., травня місяця, 29 дня, м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І

суддів: Серебрякової Т.В..

Лисенка П.П.

із секретарем

судового засідання: Тищенком Л.С.

з участю:

представників:

позивачки - ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.04.2017р., у справі за

позовом

ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним

позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановила:

18.07.2016 р. ОСОБА_7 звернулася з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя.

Позивачка зазначала, що за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2005 р. по листопад 2013 р. з відповідачем нажите рухоме та нерухоме майно, яке вона просить визнати спільною сумісною власності подружжя та поділити його шляхом визнання за нею права власності на автомобіль FORD focus 2006 р. випуску кондиціонерLG, кондиціонер WEST, холодильник INDESIT.

Передати у власність ОСОБА_6 диван кухонний, телевізор PHILIPS та пральну машину ELECTROLUX.

Припинити право власності ОСОБА_6 на ? частку автомобіля FORD focus з виплатою за її рахунок йому грошової компенсації.

29.09.2016 р. відповідач звернувся із зустрічним позовом про визнання автомобіля об'єктом права особистої приватної власності, який поділу між подружжям не підлягає.

При цьому він зазначив, що автомобіль FORD focus придбано ним за договором від 29.01.2006 р.

Пунктом 2.2 цього договору право власності на автомобіль мало перейти до нього з моменту уплати усієї покупної ціни.

Перед цим, він 13.01.2006 р. за біржовою угодою продав ОСОБА_8 належний йому автомобіль DAEWOO LANOS 1.5, 2003 р. випуску за 89700 грн., а за договором від 17.05.2006 р. продав йому ж комплект запчастин за 11300 грн..

Усі кошти від реалізації автомобіля DAEWOO LANOS та запчастин були використані на придбання автомобіля FORD focus.

Посилаючись на ці обставини відповідач просив про задоволення зустрічного позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.04.2017р. позовні вимоги ОСОБА_7 задоволені частково.

Визнано за нею право власності на автомобіль FORD focus та припинено відповідно право власності на автомобіль ОСОБА_6

Стягнута з позивачки на користь ОСОБА_6 компенсація вартості ? частки автомобіля у розмірі 92293 грн. 00 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивачки 2203 грн. 32 коп. судових витрат та на користь держави 172 грн.93 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення в частині визнання за позивачкою права власності на автомобіль FORD focus та припинення його права власності, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду щодо наявності правових підстав для поділу автомобіля, який придбаний ним за власні кошти та є його особистою власністю.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 60, 70 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а їх частки у спільному майні рівними, незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку,якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.

Майно, на яке розповсюджується правовий режим особистої приватної власності, встановлений статтею 57 СК, до складу об'єктів права спільної сумісної власності подружжя не входить та поділу, в порядку визначеному ст.ст. 69, 71 СК, не підлягає.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України вперше в постанові №6-79 цс-13 від 02.10.2013 р. придбання майна у період шлюбу, але за власні кошти одного з подружжя не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

І за таких обставин треба враховувати не тільки час придбання майна, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти подружжя.

Згідно з положеннями ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України(ч.4 ст. 71 СК України)

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Саме таку правову позицію навів Верховний Суд України в постанові № 62565 цс 16 від 18.01.2017 р. у справі щодо вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя, коли сторонами не досягнуто згоди про порядок його поділу.

Судочинство у справі здійснюється судом з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, передбачених ст. ст. 10, 11 ЦПК України, відповідно до яких сторони мають рівні права у наданні доказів, а суд має сприяти у здійсненні їх прав за відповідним клопотанням.

При цьому, розгляд справи відбувається лише за відповідним судовим зверненням, способом, передбаченим ст.. 16 ЦК України та у межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Розпорядження своїми правами щодо предмета позову сторони здійснюють на свій розсуд.

Кожна сторона, відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України, повинна довести обґрунтованість своїх вимог та заперечень

З матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідач проживали спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2005 року.

Зазначена обставина встановлена попереднім рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.11.2013 р.

Цим же рішенням встановлено, що квартира, яку вони придбали за договором від 11 січня 2006 р. є їх спільною сумісною власністю.

У цьому ж місяці було придбано та зареєстровано на ім'я відповідача автомобіль FORD focus. 2006 р. випуску.

Вважаючи автомобіль об'єктом права особистої власності відповідач в той же час не довів, що джерелом його набуття були виключно його особисті кошти, набуті від продажу ОСОБА_8 запчастин та попереднього автомобіля DAEWOO LANOS.

Адже договору, укладеного з ОСОБА_8 ним не надано.

Попередній договір про наміри такого доказу не замінює.

Факт державної реєстрації автомобіля DAEWOO LANOS, 2003 р. випуску за ОСОБА_8 не доводить тієї обставини, що цей автомобіль відчужено саме за 89700 грн.

Судом перевірялися твердження відповідача про дійсну вартість автомобіля на час відчуження, але висновком судової авто-товарознавчої експертизи встановлено, що автомобіль подібної марки та співставної комплектації, 2005 р. вип. коштує не більше 55000 грн.

Враховуючи ці обставини та обставини одночасного придбання квартири, а також відсутність інших доказів наявності у відповідача достатньої кількості особистих коштів для придбання автомобіля FORD focus, суд прийшов обґрунтованого висновку про те, що цей транспортний засіб не може бути визнано об'єктом права особистої власності одного з подружжя, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

В той же час, суд не врахував вимог ст.. 71 СК України щодо врахування інтересів кожного з подружжя, того факту, хто має навички та право управління автомобілем та не врахував відсутності згоди відповідача на присудження йому грошової компенсації його частки.

Встановлене свідчить про невідповідність висновків суду вимогам закону та дійсним обставинам справи, що відповідно до приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в частині вимог позивачки про порядок поділу автомобіля, зустрічних вимог відповідача, припинення його права на частку та присудження грошової компенсації та ухвалення в цій частині нового рішення.

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з того, що оскільки сторони не погодили порядок поділу автомобіля, а частки в цьому об'єкті права спільної сумісної власності подружжя є рівними та не можуть бути визнані незначними, згоди на присудження йому грошової компенсації, відповідно до приписів ч.4 ст. 71 СК України відповідач не давав, то слід визнати за кожним з подружжя по ? частці у праві власності на автомобіль FORD focus без його реального поділу.

При цьому, як позивачка та і відповідач не втратили права на поділ автомобіля, який є неподільним майном, таким способом, який передбачає передачу автомобіля у власність виключно одному з подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги також не можуть бути враховані, оскільки не спростовують висновків суду щодо дійсних обставин справи та положень закону, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Висновки суду щодо іншого майна не оскаржуються, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції перегляду не підлягає.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6- задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.04.2017 р. в частині визнання права власності на автомобіль FORD focus, припинення права власності на автомобіль ОСОБА_6, стягнення компенсації вартості ? частки автомобіля, відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_7 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 право власності на автомобіль FORD focus, 1.6, 2006 р. випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2 сірого кольору по ? частці за кожним.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 501 грн. 50 коп. у відшкодування судових витрат.

Повернути ОСОБА_7 92293 грн. 00 коп. з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, внесені нею 04.04.2017р. згідно з квитанцією № 0.0.738865476.1

Рішення місцевого суду в іншій частині вимог залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Т.В. Серебрякова

П.П. Лисенко