Справа № 466/5016/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 жовтня 2017 р. Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого - судді Ковальчука О.І.

при секретарі с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, третя особа ЛКП «Тополя-406» про виселення,-

у с т а н о в и в:

12.07.2017 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить постановити рішення про виселення ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 з квартири №1 будинку №2 на вулиці ОСОБА_4 у м.Львові.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на обслуговуванні ЛКП «Тополя-406» перебуває будинок №2 на вулиці ОСОБА_4 у м. Львові. ЛКП «Тополя-406» проведено обстеження квартири №1 та встановлено наступне: у квартирі № 1 будинку № 2 на вул. ОСОБА_4 проживає без реєстрації ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3.

Згідно довідки ф. 2 з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 18.03.2017 № 1749, виданої ЛКП «Тополя-406», основний квартиронаймач квартири № 1 у будинку № 2 на вул. ОСОБА_4, ОСОБА_5 померла. ОСОБА_6, який проживав та був зареєстрований у даній квартирі помер 07.06.2016р. У квартирі залишилася проживати його дружина - відповідач ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3, 2004р.н. Зареєстрованих осіб у квартирі немає.

Відповідно до ст.65 Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. ОСОБА_6, який до 07.06.2016р. проживав та був зареєстрований у квартирі № 1 на вул. ОСОБА_4. 2, не вселив в установленому порядку ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відтак відповідач ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 проживають у жилому приміщенні без законних на те підстав.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений інакше, як на підставі закону та за рішенням суду.

Відповідно до ст. 4 ЖК Української PCP, до складу житлового фонду відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі, складають державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК Української PCP зокрема передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих рад).

Згідно ст.51 ЖК УРСР, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема, ст. 58 ЖК Української PCP, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер на вселення в квартиру № 1 будинку № 2 на вул. ОСОБА_4 у відповідача - відсутній.

На підставі ст.61 ЖК Української PCP, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім'я якого видано ордер.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 10.1992р. № 572, передбачено, що користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди).

Встановлено, що договір найму на квартиру № 1 будинку №2 на вул. ОСОБА_4 з відповідачем не укладався.

Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу Української PCP вселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК).

ОСОБА_2 самоправно зайняла квартиру № 1 будинку № 2 на вул. ОСОБА_4 у м. Львові.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і Законами України.

Шевченківська районна адміністрація є виконавчим органом Львівської міської ради і діє відповідно до ухвали від 14.07.2016 № 777 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» та до «Положення про Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради», затвердженого рішенням виконавчого комітету від 01.11.2016 № 977.

Відповідно до п.4.66. згаданого Положення... до повноважень районної адміністрації належить звернення до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають; з інших справ, які виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень. А тому просить позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду позові. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, та повідомлення про вручення поштового рекомендованого відправлення, заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 169, 224 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Представник третьої особи ЛКП «Тополя-406» підтримав позовні вимоги та просить позов задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

В судовому засіданні встановлено, що на обслуговуванні в ЛКП «Тополя-406» перебуває будинок №2 на вулиці ОСОБА_4 у м. Львові.

ЛКП «Тополя-406» проведено обстеження квартири №1 в будинку №2 на вулиці ОСОБА_4 у м. Львові та встановлено, що у квартирі № 1 будинку № 2 на вул. ОСОБА_4 проживає без реєстрації ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3.

З довідки ЛКП «Тополя-406» №4051 від 14.06.2017 року з місця проживання про склад сім'ї і прописку, вбачається, що основний квартиронаймач квартири № 1 у будинку № 2 на вул. ОСОБА_4, ОСОБА_5 померла. ОСОБА_6, помер 07.06.2016р.

У вказаній квартирі залишилася проживати його дружина - відповідач ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3, 2004р.н. Зареєстрованих осіб у квартирі немає. Квартира державна, загальною площею 24,00кв.м.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК України, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Можливість виселення без надання іншого житла передбачена в ст.ст. 116, 117 ЖК України, згідно з якими таке виселення може мати місце в таких випадках: 1) якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; 2) самоправне зайняття жилого приміщення; 3) визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер.

Разом з тим, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Незважаючи на недотримання відповідачем порядку вселення у спірне приміщення - квартиру АДРЕСА_1, судом враховано, що ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 користується вказаним приміщенням, виконує обов'язки щодо утримання цього житлового приміщення та здійснює оплату житлово-комунальних послуг. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що користування відповідачем ОСОБА_2 спірною квартирою не порушує чиїсь права та інтереси.

Таким чином, керуючись принципом розумності та справедливості, враховуючи житлові умови ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що житлові права відповідача ОСОБА_2 з малолітнім сином потребують захисту.

Наведене в сукупності, а також відсутність інших осіб, які претендують на спірну квартиру, дає суду підстави прийти до висновку, що ОСОБА_2 з малолітнім сином не підлягають виселенню.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 210, 212, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволені позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, третя особа ЛКП «Тополя-406» про виселення ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 з квартири №1 будинку №2 на вулиці ОСОБА_4 у м.Львові - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_7