Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

02.10.2017року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого Карпенка О.Л.

суддів Дьомич Л.М., Єгорової С.М.,

за участю секретаря Яковлєвої Ю.Ю.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, правонаступниками якого являються ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2011 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі за текстом банк або позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 1 538 404 грн. 90 коп. заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2007 року № 479/ФКВ-07, який укладено між ТОВ «Український промисловий банк» (далі за текстом ТОВ «Укрпромбанк») та відповідачем. Заборгованість виникла у звязку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобовязань за договором щодо повернення кредиту та внесення плати за користування ним. Право вимоги у позивача до ОСОБА_2 за кредитним договором виникло на підставі укладеного між банком, ТОВ «Український промисловий банк» і Національним ОСОБА_6 України договору від 30 червня 2010 року про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2013 року позов задоволено повністю (т. 1 а.с. 108 109).

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 березня 2014 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати заочне рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Відповідач посилався на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними, невідповідність висновків суду фактам. Зокрема він вказував на недоведеність розміру нарахованої йому заборгованості. Суд також не врахував, що за договором від 30 червня 2010 року до позивача перейшло право вимоги до відповідача на суму 138 000 доларів США, а тому предявлення позивачем до нього вимог у більшому розмірі ніж це передбачено договором є неправомірним. Відповідач також посилався на те, що кредитний договір не містить детального розпису кредитних зобовязань позичальника, що унеможливлює встановлення розміру боргу. До того ж кредит він отримував не в іноземній валюті. Судом було порушено також норми процесуального права так, як суд не мав достатньо підстав для ухвалення заочного рішення.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу.

Проте 2 вересня 2014 року, тобто в період апеляційного провадження у справі, ОСОБА_2 помер (т. 2 а. с.48).

Ухвалою апеляційного суду від 25 вересня 2014 року (т. 2 а.с. 53) зупинено апеляційне провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступників померлого.

Ухвалою суду від 13 липня 2016 року (т. 2 а.с. 120) провадження у справі відновлено і залучено до участі у справі правонаступників померлого відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Проте з матеріалів спадкової справи до майна померлого 2 вересня 2014 року ОСОБА_2, заведеної Олександрійською міською державною нотаріальною конторою (т. 2 а.с. 96 109), вбачається, що ОСОБА_8 спадщину після смерті свого батька не прийняв (т. 2 а. с. 107). Отже суд безпідставно залучив ОСОБА_8 до участі у справі в якості правонаступника померлого відповідача так, як будь-які права чи обовязки спадкодавця до нього не перейшли.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 викликалися в судові засідання (а.с. ), проте вони особисто в суд не зявилися.

ОСОБА_3 і ОСОБА_5 не скористалися своїм правом на участь у справі через їх представників.

Представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11, підтримали доводи апеляційної скарги. Крім того у письмових поденнях (т. 2 а. с. 164-171) ОСОБА_12 на неможливість покладення відповідальності за боргами ОСОБА_2 на його спадкоємців.

Представники позивача, ОСОБА_13 і ОСОБА_14, заперечили проти доводі апеляційної скарги. Посилалися на правомірність вимог позивача до ОСОБА_2, які виникають з укладених договорів. Також вони стверджували про відповідність рішення обставинам справи та вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі обставини.

28 квітня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 479/ФКВ-07, згідно якого банк надав відповідачу споживчий кредит у формі відкличної невідновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 150 000 доларів США строком на 60 місяців, а останній зобовязався повернути кредит до 27 квітня 2012 року у відповідності до графіка зменшення ліміту кредитування і сплатити відсотків за користування ним у розмірі 14,2 % річних за весь час фактичного користування та комісії.

З посиланням на ст. ст. 512 - 519 ЦК України, ст. ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», постанову Правління НБУ № 369 «Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства», 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1 якого, в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, «Укрпромбанк» передає (відступає) «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобовязань перед Національним банком, внаслідок чого «ОСОБА_6 банк» замінює «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях.

Згідно з п. 4.2 внаслідок передачі «Укрпромбанк» «Дельта Банк» права вимоги до боржників, останньому переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

В результаті невиконання відповідачем умов кредитного договору станом на 8 листопада 2011 року він мав заборгованість у сумі 1538404 грн. 90 коп., з них: 1197105 грн. заборгованість по кредиту; 341299 грн. 90 коп. заборгованість по відсотках.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що банк виконав свої зобовязання, передбачені умовами кредитного договору, перед позичальником. Натомість відповідач умов договору не виконував, а тому кредитор має право вимагати виконання зобовязання від боржника, відповідно до зазначеного договору.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормами ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд правильно встановив факт укладення 28 квітня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 кредитного договору № 479/ФКВ-07 та його умови.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 2.1. кредитного договору ТОВ «Укрпромбанк» відкрив ОСОБА_2 банківський рахунок на суму кредитних коштів 150 000 доларів США, що підтверджується розпорядженням ТОВ «Укрпромбанк» від 28 квітня 2007 року (т. 1 а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі не заперечував факт відкриття йому кредитної лінії на суму 150 000 доларів США, він також не заперечував факт отримання ним кредитних кошів, але при цьому посилався на те, що грошових коштів у валюті договору (доларах США) від банку він не отримував.

З наданих ОСОБА_2 апеляційному суду його заяв адресованих ТОВ «Укрпромбанк» про видачу готівки (т. 1 а.с. 205 217) вбачається, що з відкритого на його ім`я балансового рахунку, на якому розміщені кредитні кошти у валюті контракту доларах США, видавалися йому готівкові кошти у еквіваленті в національній валюті України гривні.

Проте, ця обставина не свідчить про неналежне виконання ТОВ «Укирпромбанк» своїх зобовязань за договором перед позичальником так, як на відкритий на ім`я ОСОБА_2 рахунок були зараховані кошти у валюті договору, тобто долари США, що відповідає змісту п. 2.1. кредитного договору згідно якого кредит надається шляхом перерахування коштів з позичкового на поточний рахунок позичальника, або на рахунки його контрагента.

Оскільки на рахунок ОСОБА_2 зараховано кошти у валюті договору, то вважається, що ця умова договору банком виконана.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності умов договору вимогам ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути враховані судом так, як рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 2 серпня 2013 року у справі № 756/5740/13-ц, яке набрало законної сили, в задоволенні предявленого з цих підстав ОСОБА_2 позову про визнання кредитного договору від 28 квітня 20007 року № 479/ФКВ-07 відмовлено повністю.

З наданих ОСОБА_2 квитанцій (т. 2 а. с. 12 36) вбачається, що в період з травня 2007 року по серпень 2009 року він сплачував на користь ТОВ «Укрпромбанк» кошти за договором від 28 квітня 2008 року № 479/ФКВ-07, але не дотримувався передбаченого 2.7. кредитного договору строку сплати процентів та зменшення ліміту, передбаченого Графіком (т. 1 а. с. 9).

Після 20 серпня 2009 року ОСОБА_2 кредитну заборгованість взагалі не погашав.

Таким чином внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань виникла прострочена заборгованість, що відповідно до правил ч. 2 ст. 150, ч. 2 ст. 1054 ЦК України давало банку право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів.

ТОВ «Укрпромбанк» не скористався своїм правом на предявлення позову до ОСОБА_2

Натомість, як правильно встановив суд першої інстанції, 30 червня 2010 року ТОВ «Укрпромбанк» уклав договір з АТ «Дельта Банк» та Національним банком України про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «ОСОБА_6.

Як встановлено судом, при укладенні цього договору сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України, а отже він є договором про відступлення права вимоги.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на підставі вказаного договору від ТОВ «Укрпромбанк» до позивача по справі перейшло право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитним та забезпечувальними договорами, в том числі до ОСОБА_2 за кредитним договором від 28 квітня 2008 року № 479/ФКВ-07 (п. 4.1. 4.4. договору).

Таким чином внаслідок відступлення ТОВ «Укрпромбанк» права вимоги відбулася заміна сторони-кредитор у зобовязальних правовідносинах, за якої до правонаступника перейшли усі існуючі права та обов'язки правопопередника.

Згідно витягу з додатку № 2 до договору від 30 червня 2010 року про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку» (т. 1 а.с. 246) та акту звірки № 1 (т. 1 а. с. 245), який є підтвердженням факту передачі права вимоги (п. 8.5. договору), станом на час передачі права вимоги новому кредитору розмір невиконаного ОСОБА_2 зобовязання становив 163658,98 доларів США, яка складається із строкової заборгованості по кредиту 132000 доларів США, простроченої заборгованості по кредиту 18000 доларів США, поточних процентів 161,06 доларів США та прострочених процентів 13659,98 доларів США, що за курсом НБУ (791,05 грн. за 100 доларів США) станом на 5 липня 2010 року (дата фактичної передачі права вимоги) становило еквівалент 1295054 грн. 47 коп.

За курсом НБУ станом на 8 листопада 2011 року (дата визначення позивачем заборгованості на час предявлення позову) заборгованість становило еквівалент 1306113 грн. 227 коп. (курс 798,07 грн. за 100 доларів США).

Набувши право вимоги до боржника про сплату не лише кредиту а і процентів, позивач продовжив їх нарахування за процентною ставкою, передбаченою кредитним договором, а тому на час предявлення позову додатково нарахував проценти у сумі 24918,05 доларів США (т. 1 а.с. 105).

Таким чином загальна сума заборгованості станом на 8 листопада 2011 року становила 1888577,03 долара США, що відповідало еквіваленту у національній валюті України - 1538404 грн. 90 коп.

Відповідач ОСОБА_2 ставив під сумнів правильність проведених позивачем розрахунків, але свого розрахунку суду не надав.

З метою доведення своїх заперечень на позов він клопотав перед судом про проведення судової економічної експертизи, яка була призначена ухвалою апеляційного суду.

Правонаступник ОСОБА_15 ОСОБА_4, після її залучення до участі у справі, також наполягала на проведення цієї експертизи посилаючись на відсутність у неї спеціальних знань та вмінь для проведення розрахунків заборгованості.

Суд сприяв відповідачу у здобутті цього доказу у справі, проте з причин, які залежать від відповідача, проведення експертизи не відбулося і суд скасував свою ухвалу.

Враховуючи, що цивільне судочинство ґрунтується на принці змагальності (ст. ст. 10, 60 ЦПК України) суть якого зводиться до того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, колегія суддів вважає, що стверджувана відповідачем неправильність визначення позивачем і судом розміру заборгованості є необґрунтована і непідтверджена доказами.

Таким чином, встановивши факт неналежного невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору та факт відступлення ТОВ «Укирпромбанк» на користь позивача права вимоги до боржника, суд правильно визначив характер спірних правовідносин, закон, який застосовується до цих правовідносин, та вирішив спір згідно із законом.

Доводи апеляційної скарги про допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права не відносяться до таких, які тягнуть за собою обовязкове скасування судового рішення та не призвели до неправильного вирішення справи, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 308, ч. 3 ст. 309 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

Не заслуговують на увагу заперечення представника ОСОБА_4 ОСОБА_12 (т. 2 а. с. 164 171) щодо неправильності залучення ОСОБА_4 до участі у справі внаслідок пропуску банком строку, встановленого ст. ч. 3 ст. 1281 ЦПК України, та неотримання нею свідоцтва про право на спадщину.

Апеляційний суд встановив, що на стадії апеляційного розгляду відповідач ОСОБА_4 помер. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 608, ст. ст. 1218, 1219, 1281, 1282 ЦК України, смерть боржника у спірних правовідносинах не припиняє зобовязань і покладає їх виконання на спадкоємців. Правонаступництво в матеріальних правовідносинах є умовою процесуального правонаступництва (ст. 37 ЦПК). За таких обставин суд зобовязаний був вирішити питання про залучення до у часті у справі правонаступників вибулої сторони, в даній справі спадкоємців померлого відповідача.

Враховуючи, що завданням апеляційного провадження є перевірка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК, то в разі законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення сам по собі факт смерті відповідача не може являтися підставою для ухвалення нового рішення або його зміни а суд апеляційної інстанції не враховує обставини, яких не існувало на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про скасування заочного рішення та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, правонаступниками якого являються ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відхилити, а заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: