АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3258/17 Справа № 204/8421/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК»

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Вточнивши позовні вимоги, позивач просив суд, звернути стягнення на двокімнатну квартиру загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. В.Антоновича (Свердлова)АДРЕСА_1, і належить відповідачу на праві приватної власності, шляхом продажу даного майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 597 000 грн., визначеною субєктом оціночної діяльності ТОВ «Північно-східна консалтингова група» на підставі висновку від 26 грудня 2016 року про вартість обєкту оцінки, на користь Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №00054/RD від 06 березня 2007 року, та укладеним в його забезпечення договором іпотеки №00022rd від 06 березня 2007 року, станом на 30 листопада 2016 року за кредитом і процентами в сумі 40436,05 доларів США та за пенею і штрафами в сумі 594911,89 грн.; виселити відповідача та інших осіб з квартири за адресою: м. Дніпро, вул. В.Антоновича (Свердлова)АДРЕСА_1 в належні відповідачу квартиру за адресою: Дніпропетровська область, сщ. Південне, АДРЕСА_2, або житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Юності, буд.9е, а також відшкодувати витрати по сплаті судового збору (а.с.а.с.3-8,117-125).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «МАРФІН БАНК» ОСОБА_4 за кредитним договором №00054/RD від 06.03.2007 в сумі 40436,05 доларів США, яка складається з 27133,44 доларів США суми кредитних коштів, 13302,61 доларів США заборгованості по процентам на основну суму боргу, та пенею і штрафами в сумі 594911,89 грн., з яких 275008,24 грн. пеня за несплачену суму кредиту, 211996,52 грн. пеня за несплачені відсотки за користування кредитом, 34891,63 грн. штраф за п.4.2. кредитного договору, 73015,50 грн. штраф за п.20. договору іпотеки, звернути стягнення за договором іпотеки №00022rd від 06.03.2007 укладеного з ОСОБА_2 на предмет іпотеки квартири загальною площею 26,9 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. В.Антоновича (Свердлова), квартира 21, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 597000 грн., визначеною субєктом оціночної діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Північно-східна консалтингова група» на підставі висновку від 22.12.2016.

В іншій частині позову - відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 173-180).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішенням скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.194-197).

В апеляційній скарзі ПАТ «МАРФІН БАНК» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішенням змінити в частині відмови у задоволенні вимог про виселення, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про виселення (а.с.194-197).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 06 березня 2007 року між ВАТ «МОРСЬКИЙ ОСОБА_5», в особі керуючого філією ВАТ«МТБ» в м. Дніпропетровську ОСОБА_6, правонаступником якого є позивач, та третьою особою ОСОБА_3 укладено кредитний договір №00054/DR, відповідно до умов якого, банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний (валютний) рахунок позичальника №00054/DR у банку з 06 березня 2007 року, терміном погашення по 05 березня 2012 року включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у сумі 44821 доларів США, на наступні цілі: споживчі потреби (будівництво), у сумі 40483,00 доларів США, а також у сумі 4338,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15% річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та зі сплатою комісії: комісії за обслуговування кредиту у розмірі нуль відсотків, що сплачується щомісяця в період сплати у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту; комісії за оформлення кредитного договору 0,2%, що сплачується у момент надання кредиту у гривні за курсом НБУ на дату, нарахування незалежно від валюти кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.8. кредитного договору.

Пунктом 4.2 даного договору передбачено, що за кожний випадок порушення позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобовязань по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісії, встановлених в п.1.1 даного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобовязаний сплатити на першу вимогу банку, штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу, на рахунок, зазначений у п.1.2 даного договору. Сплата штрафу здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування.

06 березня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 06 березня 2007 року №00054/DR було укладено договір іпотеки № 00022rd, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру № 21, загальною площею 42,4 кв. м., житлова площа 26,9 кв. м., яка складається з двох житлових кімнат, розташовану на четвертому поверсі девяти поверхового будинку, по вул. Свердлова, 68 в м. Дніпропетровську.

Пунктом 20 договору іпотеки № 00022rd від 06 березня 2007 року передбачено, що у випадку порушення іпотекодавцем будь-якого із зобовязань, передбачених п.п. 18.1, 18.5, 18.6, 18.8, 18.9, 18.10 цього договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 25% від вартості предмету іпотеки, зазначеної в п.11 цього договору.

Додатковими угодами до кредитного договору №00054/DR від 06 березня 2007 року №1 від 15 липня 2009 року, №2 від 15 квітня 2010 року та №3 від 05 березня 2012 року строк погашення кредиту було продовжено. Крім того, Додаткова угода №3 від 05 березня 2012 року до кредитного договору №00054/DR від 06 березня 2007 року була укладена, у тому числі й у звязку зі зміною найменування Банку з «Відкритого акціонерного товариства «МОРСЬКИЙ ОСОБА_5» на «ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МАРФІН БАНК».

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі.

17 липня 2012 року між ПрАТ «Страхове товариство Іллічівське» та третьою особою ОСОБА_3 строком дії до 23 липня 2013 року було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків позичальника банку №ДнУ-01-000261, де вигодонабувачем зазначено позивача.

17 липня 2012 року між ПАТ «Страхове товариство «Іллічівське» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування майна позичальника банку (будівлі, споруди, приміщення) №ДнУ-10-000239 строком дії до 23 липня 2013 року, де вигодонабувачем є позивач, а предметом договору майно за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Свердлова, 68/21.

23 травня 2014 року на адресу відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 позивачем була спрямована письмова вимога за вих.№350/08 про сплату страхових платежів та надання банку документів, що підтверджують укладення нового договору страхування та сплати страхових платежів на новий період страхування. Зазначена вимога відповідачем та третьою особою була отримана 27 травня 2014 року, що підтверджується копіями поштових повідомлень про вручення поштового відправлення. Однак, строк дії договору добровільного страхування майна не було продовжено, а також не було укладено нових договорів.

ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 30 листопада 2016 року заборгованість перед позивачем за кредитом і процентами складає 40436,05 доларів США, з яких 27133,44 доларів США кредитних коштів, 13302,61 доларів США процентів на основну суму боргу, та заборгованість за пенею і штрафами у сумі 594911,89 грн., з яких 275008,24 грн. пеня за несплачену суму кредиту за період з 16 вересня 2013 року по 30 листопада 2016 року, 211996,52 пеня за несплачені проценти за користування кредитом за період з 16 вересня 2013 року по 30 листопада 2016 року, 34891,63 грн. штраф за п.4.2. кредитного договору, 73015, 50 грн. штраф за п.20 договору іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання згідно умов кредитного договору, а саме в терміни, встановлені кредитним договором, кошти не повертала, графіку погашення заборгованості не дотримувалася, а тому у іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи зі змісту договору та Закону України «Про іпотеку».

Вказані висновки суду відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно до ст.ст.525, 526, 530, 625 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позичальник належним чином умови договору не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість за договором, і відповідно до умов договору іпотеки та на підставі ЗУ «Про іпотеку» у банка виникло право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачу.

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки Позивач має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.41 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» встановлює реалізацію предмету іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір та договір іпотеки є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані, а тому повинні виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самих договорів.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобовязання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України.

Отже, позивач, враховуючи наявну заборгованість за кредитним договором, скористувався правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору та Закону, а суд 1 інстанції обґрунтовано вирішив питання щодо цього, з дотримання порядку визначеного договором та ст.. ст.. 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, суд 1 інстанції для визначення ціни продажу предмета іпотеки обґрунтовано прийняв до уваги звіт про оцінку майна субєкта оціночної діяльності, складеного 26 грудня 2016 року, відповідно до якого вартість предмета іпотеки складає 597000 грн. (а.с.101-111).

Посилання апелянта ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно не застосовано позовну давність в один рік до вимог банку щодо неустойки (пені), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до суду з відповідною заявою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо не встановлено судом 1 інстанції дійсного розміру заборгованості за кредитним договором та період за який вона нарахована, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься наданий позивачем розрахунок, який на час розгляду справи не спростований (а.с.9).

Отже, розрахунок заборгованості наданий позивачем ґрунтується на умовах договорів, відповідачем він не спростований, підстави для застосування позовної давності та зменшення пені відсутні.

Посилання апелянта ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд 1 інстанції не звернув уваги на те, що в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 204/6708/14-ц за позовом ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, де позивач просить стягнути заборгованість в сумі 40436,05 доларів США, тобто двічі притягнути ОСОБА_2 до відповідальності, колегія суддів не приймає до уваги. Так, пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «МАРФІН БАНК» про виселення, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у цих вимог, з посиланням на ст. 39, 40 ЗУ Про іпотеку та ст. 109 ЖК України, а доводи апелянта ПАТ «МАРФІН БАНК» в апеляційній скарзі щодо безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів зі спірної квартири не можуть бути прийняті до уваги.

Так, зі справи вбачається, що в іпотеку передано житло, яке придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому немає передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житла без надання їм іншого постійного житла.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст.590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 закону «Про іпотеку». Так, згідно із ч.1, 2 ст.39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тому аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК.

Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, районний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Крім того, колегія суддів вважає, за необхідне зазначити, що виселення будь-яких інших осіб із спірної квартири задоволенню не підлягає і через неконкретизованість позовних вимог та недоведеності предмету спору.

Отже, порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційних скарг суттєвими не являються та зводиться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду.

Справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: