Гайворонський районний суд Кіровоградської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.11.2017 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Сліпенко Р.Ю..
при секретарі Зеленко О.І.
з участю представника позивача адвоката Волощук В.В. представника відповідача - Петрової Р.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гайворон справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ "Українська залізниця " регіональна філія "Одеська залізниця" виробничий підрозділ "Гайворонський будівно-монтажний поїзд" про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ "Українська залізниця " регіональна філія "Одеська залізниця" виробничий підрозділ "Гайворонський будівно-монтажний поїзд", в якому просить поновити йому строк звернення до суду за захистом свого права, визнати незаконним наказ №47/ОС від 06.09.2016 р. про його звільнення п. 3 ст.36 КЗпП України, поновити його, на посаді механіка виконробської дільниці в ПАТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» Виробничий підрозділ служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд «Гайворонський будівельно-монтажний поїзд» з 10 червня 2016 року із збереженням за ним робочого місця і середнього заробітку, стягнути з ПАТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» Виробничий підрозділ служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд «Гайворонський будівельно-монтажний поїзд» його середньомісячний заробіток за весь період незаконного звільнення з роботи з врахуванням сум, виданих після звільнення, стягнути з ПАТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» Виробничий підрозділ служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд «Гайворонський будівельно-монтажний поїзд» на його корить моральну шкоду у сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Позов мотивовано тим, що позивач працював на посаді механіка виконробської дільниці Виробничого підрозділу «Гайворонського будівельно-монтажного поїзда» згідно трудового договору. 31.05.2016 року відповідно до Наказу Міністра оборони України №485 Позивача прийнято на військову службу за контрактом на 2 роки з збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на строк до закінчення особливого періоду або до фактичної демобілізації.

Наказом №47/ОС від 06.09.2016 року позивача звільнено із займаної посади з 09.06.2016 року (потім замінили в наказі на 10.06.2016 року) за п. 3 ст. 36 КЗпП України і повідомлено про необхідність забрати трудову книжку.

Про дане звільнення Позивача повідомили листом, в якому був наказ №47/ОС від 06.09.2016 року.

Позивач вважає, що дане звільнення є незаконним, безпідставним та таким, що порушує його трудові та конституційні права громадянина України, а саме права на працю та соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей, гарантованих Конституцією України та іншими законодавчими актами.

Позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, оскільки після звільнення з роботи він приступив до проходження військової служби, виконуючи свій конституційний обов`язок, перебував і перебуває на військовій службі за призовом, не має можливості вільно розпоряджатися своїм часом, а тому вищезазначені причини пропуску строку на звернення до суду вважає поважними та просить суд поновити даний строк.

Оскільки позивач є військовослужбовцем, проходить військову службу не за місцем свого проживання, не має можливості вільно розпоряджатися своїм часом, а тому прсить суд визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та вважаємо за можливе поновити даний строк.

Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просить суд задовольнити її в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 , вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню
Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково.

Позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, оскільки після звільнення з роботи він приступив до проходження військової служби, виконуючи свій конституційний обов`язок, перебував і перебуває на військовій службі за призовом, не має можливості вільно розпоряджатися своїм часом, а тому вищезазначені причини пропуску строку на звернення до суду, які є поважними . Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Суд вважає причини пропуску строку на звернення до суду поважними та вважає, можливим поновити даний строк. ОСОБА_1 було звільнено з роботи відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України наказом від 06.09.1016 № 47/ОС. Згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну службу, крім випадків, коли за працівниками зберігаються робоче місце, посада, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України. У відповідності до укладеного контракту ОСОБА_1 з 13.06.2016 року (згідно витягу з наказу командира військової частини від 13.06.2016 року № 166) прийнятий на посаду заступника командира роти з озброєння військової частини. Довідку від 30.06.2016 року № 295, видану військовою частиною про перебування на військовій службі за контрактом, позивач надав роботодавцю 11.07.2016 року вх. № 814. 15.08.2016 року підприємством було отримано копію контракту.

Контракт про проходження військової служби у ЗСУ укладено терміном на 2 роки (п. 3). Абзацем 2 п. 1 Контракту передбачено зобов`язання ОСОБА_1 проходити військову службу у ЗСУ протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством. Відповідно до роз`яснень Державної служби України з питань праці від 16112016 року № 11407/4,3/4,1-ДП-16 за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом але не більше ніж на строк укладеного контракту зберігаються місце роботи,посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності у фізичних осіб-підприємців,в яких вони працювали на час призову. На підставі викладеного, місце роботи, посада та середній заробіток зберігається за працівниками, які починаючи з 08.02.2015 року уклали контракт на строк: - до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації; - на шість місяців. Для працівників, які уклали контракт на проходження військової служби на інший період (3, 5, 10 років), гарантії щодо збереження місця роботи посади та середнього заробітку чинним законом не передбачені. Тому такі працівники підлягають звільненню на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.

Статтею 2 ЗУ ««Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено наступні види військової служби: строкова військова служба; - військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; - військова служба за контрактом осіб рядового складу; - військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; - військова служба (навчання) курсантів військових навчальних закладів; - військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; - військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Вищевказане дає право стверджувати, що існують такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом. Позивач вступив на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. У відповідності до ст. 23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені строки військової служби, зокрема: ч. 3 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. П. 2 ч.9 ст. 23 вищевказаного закону також передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України. Статтею 119 КЗпП України (в редакції на час укладання контракту та звільнення позивача з роботи) передбачено: Стаття 119. Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими. З огляду на вищевикладене необхідно визначитись з поняттям особливого періоду та кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці. Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ. Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України. Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року. Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб. Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в. о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року. Указом виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014 року, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в. о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року. Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року. Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 року № 113-VІІІ, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом». Закон України від 15.01.2015 року № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Таким чином, оскільки воєнний стан не оголошувався особливим періодом є - період, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації. Тому особливий період в Україні діяв: - з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; - з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; - з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; - з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою

планомірного переведення національної економіки, діяльності

органів державної влади, інших державних органів, органів

місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на

функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил

України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби

цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться

відкрито чи приховано. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Така позиція підтверджується судовими рішеннями: Апеляційного суду Закарпатської області у справі від 14.06.2017 року справа № 303/7334/16-ц, Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2017 року у справі № 640/14727/16-ц, Апеляційного суду Одеської області від 24.05.2017 року № провадження 22-ц/785/3649/17, Апеляційного суду Одеської області від 09.03.2017 року № провадження 22-ц/785/1767/17. Суд вважає, що посилання позивача у позовній заяві на п.4 ст. 119 КзПП України є невірним враховуючи те, що позивач не був призваний на військову службу на час мобілізації, на особливий період, а також не продовжував службу за контрактом після демобілізації. Враховуючи те, що на час звільнення позивача з роботи, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, мобілізаційні заходи в країні не проводились, особливий період не діяв, воєнний стан не вводився, відбудовний період після закінчення воєнних дій не встановлювався, є підстави вважати, що позивач не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про мобілізацію або введення воєнного стану. На підставі викладеного суд вважає, що наказ від 06.09.1016 № 47/ОС про звільнення позивача за п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, не порушує трудові права останнього, ґрунтується на вимогах закону. Тому в у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.
Керуючись, ст.ст. 36, 119, 233 КЗпП України, ст.ст. 3, 5, 213-215, 234, 256-259 ЦПК України, ст.. 2, 23, ЗУ « Про військовий обов`язок та військову службу, -
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ "Українська залізниця " регіональна філія "Одеська залізниця" виробничий підрозділ "Гайворонський будівно-монтажний поїзд" про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку задовільнити частково.
Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду за захистом свого прорушеного права.
В іншій частині позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції (Гайворонський районний суд) шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Р. Ю. Сліпенко

Дата документу 06.11.2017