АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/2377/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1407/17Головуючий у 1-й інстанції Окунь Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Бутенко С.Б., Дряниці Ю.В.

при секретарі: Радько О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 січня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним укладеного між ним та відповідачем 24 лютого 2015 року договору фінансового лізингу на придбання транспортного засобу, стягнення з відповідача адміністративного платежу в сумі 32 890,00 грн.

Посилався на несправедливі умови договору щодо визначення поняття адміністратив-ного платежу, його розміру та не повернення у разі розірвання договору. Вважає, що такі умови порушують його права, як споживача, а також суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживача» та Закону України «Про фінансовий лізинг».

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, не неповне зясування обставин справи та невідпо-відність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване ним судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено; рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Справа в суді апеляційної інстанції розглянута у відсутність сторін, які належним чином повідомлені, в тому числі відповідач відповідно до положень ч. 8 ст. 74 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За нормами ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосуван-ня норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 24 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компа-нія «Автофінанс» та ОСОБА_2 був укладений договір фінансового лізингу, предметом якого став транспортний засіб «GEELY EMGRAND X7» вартістю 10 609,68 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час укладення договору склало суму 328 900 грн.

Відповідно до п.1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу.

У додатку №1 до даного договору визначено розмір: щомісячного авансового платежу 422,07 дол. США; адміністративного платежу (10%) - 1 060,97 доларів США, комісія (3%) 319,29 доларів США /а. с. 19/.

На виконання умов укладеного договору, згідно з додатком №1, ОСОБА_2 24 лютого 2015 року згідно з платіжною квитанцією, здійснив перший внесок адміністра-тивний платіж в сумі 32 890 грн., що становить 10% вартості предмету лізінгу, який згідно з умовами договору є першочерговим одноразовим платежем, що входить до складу Першого платежу і підлягає сплаті Лізінгоодержувачем на користь Лізінгодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Судом також встановлено, що 30 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до відпо-відача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів, мотивуючи незгодою з визначенням сплаченого ним першого внеску як адміністра-тивного платежу, оскільки вважав, що сплачує частину вартості за предмет лізингу.

Листом від 01 вересня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» повідомило позивача про те, що договір вважається розірваним з 04 серпня 2015 року, разом з тим, сплачений адміністративний платіж у розмірі 32 890 грн. поверненню не підлягає згідно з пунктом 12.1 ст. 12 договору.

В свою чергу, умовами п.12.1. ст. 12 договору передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, позивач посилався на те, що, укладаючи його, отримав недостовірну інформацію про умови договору, які вважає несправедливими щодо нього, як споживача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактів недодержання при укладенні сторонами лізингового договору вимог ст. 203 ЦК України не встановлено, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного позивачем договору недійсним.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 цього ж Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За змістом ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Тобто, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

В той же час оспорюваний позивачем договір було укладено сторонами у письмовій формі, проте без дотримання нотаріальної форми договору лізингу.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням встановленого, зважаючи на наявність підстав вважати оспорюваний договір фінансового лізингу недійсним через невідповідність його вимогам закону, з метою відновлення порушених прав позивача, до спірних правовідносин необхідно застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім адміністративного платежу у розмірі 32 890 грн.

Дані обставини, всупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, не були належним чином зясовані судом першої інстанції, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав визнання оспорюваного позивачем договору недійсним. З наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 січня 2016 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання правочину недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №001206 від 24 лютого 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 32890 грн., сплачені за договором №001206 від 24 лютого 2015 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір у сумі 2046 грн. 24 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підписи/ ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.