УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «СКВС» про визнання права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та скасування права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - адвокатом Касьяном Олександром Вікторовичем, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який у ході розгляду справи уточнив, та остаточно просив:

- визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1;

- усунути перешкоди у здійсненні ним права користування спірною квартирою шляхом заборони відповідачу використовувати квартиру для ведення статутної діяльності;

- скасувати право власності товариства з обмеженою відповідальністю «СКВС» (далі - ТОВ «СКВС») на спірну квартиру.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування ВВО №113882 від 02 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., реєстровий № 3980.

Позивач зазначав, що з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що право власності на належну йому квартиру зареєстроване за ТОВ «СКВС», однак з моменту набуття права власності на цю квартиру він її нікому не відчужував та не підписував жодних документів про продаж чи відчуження її у іншій спосіб, а тому, посилаючись на ст. ст. 93, 296, 346, 391, 392 ЦК України, ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат КасьянО.В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також роз'яснення, викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних спорів про визнання правочинів недійсними», дійшовши обґрунтованого висновку про неправильність обраного ОСОБА_4 способу захисту своїх прав, оскільки права позивача, який був власником спірної квартири та позбавлений такого права на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, підлягають захисту шляхом витребування цього майна у добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом Касьяном Олександром Вікторовичем, відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В.Попович