09 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Мостової Г.І,,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів на санаторно-курортне лікування та компенсації за час невиконання судового рішення,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 вересня
2016 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 про стягнення коштів на санаторно-курортне лікування та компенсації за час невиконання судового рішення.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 квітня
2014 року, зміненого ухвалою апеляційного суду Херсонської області від
20 червня 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у заподіянні
ОСОБА_4 тілесних ушкоджень та задоволено цивільний позов
ОСОБА_4, стягнуто з ОСОБА_5 на її користь 148 грн 35 коп. матеріальної шкоди та 18 000 грн. моральної шкоди.
Оскільки ОСОБА_5 не виконує судове рішення, ОСОБА_4 на підставі положень ст. ст. 625, 1195 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_5 компенсацію знецінення грошових коштів за час затримки виконання рішення суду в розмірі 9 698 грн 94 коп., 3 % за час затримки розрахунку в розмірі 778 грн 88 коп. та вартість санаторно-курортного лікування в розмірі 2 160 грн.
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти на санаторно-курортне лікування в розмірі 2 160 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 28 березня

2017 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 витрати на санаторно-курортне лікування в розмірі 2 160 грн та на користь держави судового збору в розмірі 551 грн 20 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації знецінення грошових коштів та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 компенсацію знецінення грошових коштів за час затримки виконання рішення суду в розмірі 9 698 грн 64 коп. та 3 % за час затримки розрахунку в розмірі 778 грн 88 коп., суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у звʼязку із завданням шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на підставі положень ст. 1195 ЦК України витрат на санаторно-курортне лікування в розмірі 2 160 грн, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог в цій частині.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрат на санаторно-курортне лікування в розмірі 2 160 грн, та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позивачем здійсненних нею витрат на санаторно-курортне лікування у звʼязку із отриманою травмою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 квітня

2014 року, зміненим ухвалою апеляційного суду Херсонської області від

20 червня 2014 року у частині визначення розміру майнової шкоди, встановлена вина ОСОБА_5 у заподіянні шкоди здоровʼю ОСОБА_4 внаслідок побиття та стягнуто користь ОСОБА_4 витрати на лікування в розмірі 148 грн 35 коп. та на відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 18 000 грн.

Вказане судове рішення звернуто до примусового виконання під час якого станом на 12 серпня 2016 року, залишок невиконаного зобовʼязання становить 12 981 грн 30 коп.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року справа № 6-2759цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодися суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення з

ОСОБА_9 компенсацію знецінення грошових коштів за час затримки виконання рішення суду в розмірі 9 698 грн 64 коп. та 3 % за час затримки розрахунку в розмірі 778 грн 88 коп., оскільки встановлено, що між сторонами існують деліктні зобовʼязання, а не грошові зобов'язання, заборгованість відповідача виникла у зв'язку з невиконанням судового рішення, а тому до таких правовідносин не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, тобто ст. 625 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Судами встановлено, що санаторно-курортне лікування ОСОБА_4 рекомендоване через встановлене загальне захворювання копчеково-крижового хребта.

Згідно матеріалів судової медичної експертизи ОСОБА_4 задовго до часу отримання травми, а саме з 22 червня 2011 року скаржилась на болі у куприку та ще у 2011 році встановлений діагноз «Дегенеративно- дистрофічне захворювання хребта».

Санаторно курортне лікування у санаторії «Гопри» рекомендовано з приводу «Остеохондроз попереково-крижового відділу хребта» та згідно діагнозу у санаторно-курортній картці «розповсюджений остеохондроз хребта», спричинений загостренням вказаного в анамнезі дегенеративного дистрофічного захворювання хребта.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_5 витрат на санаторно-курортне лікування в розмірі 2 160 грн, оскільки відсутній причино наслідковий звʼязок між травмою, отриманою 23 липня 2013 року та курортно-санаторним лікуванням ОСОБА_4 з діагнозом «Остеохондроз попереково-крижового відділу хребта» у період з 06 вересня 2016 року по 19 вересня 2016 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 вересня

2016 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від

21 вересня 2016 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Херсонської області від 28 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів на санаторно-курортне лікування та компенсації за час невиконання судового рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Г.І. Мостова