АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/301/17 Справа № 199/3921/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник О. Г. Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Демченко Е.Л.,

за участі секретаря: Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2016 року

у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду, посилаючись на те, що 08.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра», назву якого було змінено на публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір «Автопакет» № 766698/ФЛ, відповідно до якого позичальнику банком було надано кредит в розмірі 20 420,59 доларів США з виплатою процентної ставки на рік у розмірі 14, 4 %.

Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконав умови вказаного договору, порушив графік погашення кредиту та сплати процентів, у зв'язку з чим станом на 06.04.2015 року загальна заборгованість по кредиту становить 31 128,53 доларів США та 186 541,40 грн.

До теперішнього часу на кількаразові вимоги позивача відповідач заборгованість не гасить, від виконання своїх зобов'язань ухиляється, тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 31 128,53 доларів США та 186 541,40 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2016 року позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (рах: 7002, МФО: 380764, ОКПО 20025456) заборгованість за договором «Автопакет» № 766698/ФЛ в розмірі 31 128,53 доларів США та186 541,40 грн, яка скаладається з: заборгованість за сумою кредиту - 17 716,71 доларів США; заборгованість по процентам - 13 411,82 доларів США;пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 186 541,40 грн.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов районний суд зробив висновок про те, що позивач довів суду належними та допустимими доказами факт невиконання боржником свого зобов'язання, а тому дана заборгованість підлягає примусовому стягненню з відповідача на користь позивача, окрім того місцевий суд дійшов висновку, що вилучення працівниками банку транспортного засобу не звільняє відповідача від відповідальності щодо належного виконання умов кредитного договору та не є підставою для відмови у стягненні суми боргу, атому позов про стягнення боргу підлягає задоволенню. але погодитись з такими висновками суду не можливо.

Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст. 179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58,59 ЦПКУ), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст.185,187,189,212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір «Автопакет» № 766698/ФЛ, відповідно до якого позичальнику банком було надано кредит в розмірі 20 420,59 доларів США з виплатою процентної ставки на рік.

Відповідно до п. 1.1., п. 1.3. кредитного Договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобов'язання надавати Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 20 420,00 (двадцять тисяч чотириста двадцять) доларів США 59 центів (надалі - Кредит), зі сплатою 14,4 % (дванадцять цілих чотири десятих) процентів річних за користування Кредитом, зі строком повернення до 06 лютого 2015 року.

Згідно умов кредитного договору, забезпеченням виконання зобов'язань Позичальника за цим Договором є застава автотранспортного засобу, який належить Позичальнику на праві власності, зокрема: рухоме майно - автомобіль «RENAULT» (колір чорна перлина). 2007 року виготовлення, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3.

Відповідно до п. 2.2.2. Договору, Позичальник зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати фіксованих платежів згідно п. 2.2.2, 2.2.3., 2.2.4. умов договору.

На підставі постанови Правлення Національного банку України від 05.02.2015 року № 83 «Про віднесення Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 року № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному Акціонерному Товаристві «Комерційний банк «Надра», згідно з яким з 06.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації У ПАТ «КБ «Надра».

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідач ОСОБА_2 заперечуючи проти позову Банку в суді першої інстанції посилалася на те, що Банк вилучивши у неї заставний автомобіль ще у 2010 році, зобов'язався його реалізувати, а виручені кошти направити на погашення заборгованості за кредитом, однак судом першої інстанції вказаним доводам не було надано оцінку та не досліджено вказані обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з Акту прийому-передачу від 12 квітня 2010 року (а.с.70), співробітником ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_4, було вилучено у Відповідача ОСОБА_2 автотранспортний засіб - автомобіль «RENAULT» (колір чорна перлина), 2007 року виготовлення, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3, ключі від автомобіля та технічний паспорт, що згідно умов кредитного договору «Автопакет» № 766698/ФЛ від 08 лютого 2008 року, був предметом застави.

Згідно відповіді РСЦ в Дніпропетровській області від 21.04.2016 року № 31/4-1058, наданої на запит місцевого суду, при реєстрації 07.04.2016 року автотранспортного засобу - автомобіля «RENAULT» (колір чорна перлина), 2007 року виготовлення, номер кузова НОМЕР_2, на гр. ОСОБА_5 було надано лист з КБ «Надра Банк» від 13.02.2013 року № 1082 (а.с.116) з зазначенням про виконання своїх обов'язків ОСОБА_2 по погашенню заборгованості та дозвіл на відчуження автомобіля з видачею технічного паспорту без відмітки «Кредит КБ Надра». На час перереєстрації вказаного автомобіля, будь-яких обмежень виявлено не було (а.с.114-115).

Представник ПАТ «КБ «Надра»», вже під час розгляду в суді апеляційної інстанції в письмових поясненнях зазначив, що вказаний транспортний засіб було вилучено в боржника працівником банку ОСОБА_6, який в подальшому фактично протиправно заволодів вказаним заставним майном, а тому Банк не отримував у своє розпорядження заставне майно боржника ОСОБА_2, не здійснював процедури його реалізації, не отримував та не зараховував кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом № 766698/ФЛ, з вказаних підстав Банк звернувся до правоохоронних органів.

Тобто з пояснень наданих Банком як в місцевому суді так і в суді апеляційної інстанції кредитором визнавався дійсним факт того, що предмет застави по кредитному договору, вилучено працівником банку у боржника, а на теперішній час місцезнаходження даного транспортного засобу невідоме (а.с.106), що в свою чергу свідчить про не врахування Банком під час звернення з позовом до суду вказаних обставин при формуванні та зростанні обсягу заборгованості з часу передачі автомобіля.

Факт незаконних дій працівника банку, у випадку його встановлення вироком суду, не можуть бути підставою для стягнення нарахованого обсягу заборгованості з ОСОБА_2, без врахування коштів від реалізації предмета застави, що був добровільно переданий боржником представнику Банку, саме з метою погашення виниклої на той час заборгованості. Після того, як боржник на підставі акту передав предмет застави уповноваженій особі банку, власником предмету застави став банк, а від так, в разі його викрадення - шкоду завдано банку, а не боржнику.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог банку.

Посилання Банку на те, що переданий Боржником на реалізацію Банку автомобіль неможливо реалізувати через шахрайські дії працівника банку та інших осіб - не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку Банк не позбавлений можливості пред'явити самостійний позов з даного приводу безпосередньо до особи, яка завдала йому шкоду своїми шахрайськими діями, зокрема заволодінням заставним майном Банку. Єдиною підставою цивільно-правової відповідальності у таких правовідносинах є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдає, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювана шкоди. Тобто, у випадку встановлення судовим рішенням протизаконності в діях працівника банку, що вилучив заставне майно, Банк не позбавлений права на звернення до нього з вимогою про відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову Банку в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 307,309,316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2016 року- скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров