Ухвала

іменем україни

09 жовтня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Фаловська І.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року усправі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору інвестування на будівництво квартири позивач 09 квітня 2002 року по закінченню будівництва набула у власність на підставі підписання акту приймання-передачі трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. 06 листопада 2012 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала вказану квартиру відповідачу ОСОБА_3 20 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Вважала, що договір дарування є удаваним правочином, а договір купівлі-продажу - недійсним, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним було встановлено факт існування заборгованості грошових коштів у ОСОБА_2 перед ОСОБА_5, який і став беззаперечною умовою укладання договору дарування. Факт існування заборгованості грошових коштів у ОСОБА_2 перед ОСОБА_5, який і став беззаперечною умовою укладання договору дарування, не заперечується сторонами і не підлягає додатковому доведенню. А реальний договір, який мав би укладатися - це договір іпотеки. Підтвердженням цього є те, що позивач продовжує проживати у квартирі № АДРЕСА_1 в м. Харкові, оскільки вважала та вважає себе власницею квартири. Договір дарування не містить посилання на строк звільнення квартири, що також свідчить про удаваність цього правочину. У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали разом, вели спільне господарство, ОСОБА_4 було відомо про наявність боргових зобов'язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та всі обставини щодо укладання договору дарування, фактичну правову природу цього правочину і те, що договір дарування мав за мету забезпечення виконання боргового зобов'язання. Тому ОСОБА_4 не можна вважати добросовісним набувачем спірної квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 06 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним у зв'язку з його удаваністю. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказане рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заявник подала касаційну скаргу на вказане рішення одночасно із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, посилаючись на поважність причин його пропуску, а саме отримання копії повного тексту рішення апеляційного суду із порушенням строку, визначеного ст. 222 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 325 ЦПК України, касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду. У разі пропущення зазначеного строку з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від АДРЕСА_1 липня 2017 року залишено касаційну скаргу ОСОБА_2 без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги в частині надання доказів, якими підтверджується дата отримання останньою копії повного тексту рішення апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року. Разом з тим,поштове відправлення (№ Р 186) повернулося до касаційного суду із в зв'язку із закінченням встановленого строку для зберігання.

Оскільки ухвалу про залишення без руху касаційної скарги заявник не отримала, перевіряючи доводи заяви про поновлення процесуального строку та враховуючи інформацію про надсилання 20 червня 2017 року копії рішення апеляційного суду, яка розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, суд касаційної інстанції вважає, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, він підлягає поновленню.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Судами встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06 листопада 2012 року укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером № 2547.

20 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд врахував на підставі ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року у справі № 638/13911/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним. Зокрема те, що сторони у справі знайомі більше 20 років, позивач мала тривалі дружні відносини з сестрою відповідача - третьою особою - ОСОБА_5, саме тому позивач сама запропонувала передати в дар свою квартиру. За домовленістю між позивачем ОСОБА_2, відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_5 майже одночасно в 2012 році ОСОБА_3 подарувала сестрі ОСОБА_5 свою квартиру АДРЕСА_2, ОСОБА_2 подарувала свою квартиру № АДРЕСА_1 в цьому ж будинку ОСОБА_3, а третя особа ОСОБА_5 повернула позивачу її боргові розписки, припинивши боргові зобов'язання позивача.

Окрім того, у вищенаведеній цивільній справі позивач ОСОБА_2, допитана за її особистою згодою в судовому засіданні в якості свідка, під присягою пояснила суду, що вона більше 20 років мала дружні стосунки з ОСОБА_5, які припинились 3 роки тому. Зі слів ОСОБА_2 вони мали спільний бізнес, вона є хрещеною матір'ю доньки ОСОБА_5 У 2010 році ОСОБА_2 за власною волею склала заповіт на все своє майно на користь доньки ОСОБА_5 Разом з ОСОБА_5 вони їздили за кордон. Одночасно вони купили квартири в АДРЕСА_2, частково гроші на покупку спірної квартири їй позичила ОСОБА_5 ОСОБА_2 пояснила, що вважала себе партнером ОСОБА_5 та маючи особистий інтерес, подарувала їй квартиру.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, частин 1 та 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 добровільно відчужила свою квартиру на користь ОСОБА_7, а висновки суду першої інстанції про те, що спірний договір дарування укладений з метою приховання договору іпотеки - належним чином не обґрунтовані та не відповідають матеріалам справи, підстави для визнання договору дарування недійсним відповідно до ст. 235 ЦК України відсутні. Крім того, за недоведеності протиправної мети укладання договору дарування та визнання його недійсним або нікчемним в силу ст. 235 ЦК України відсутні, передбачені чинним законодавством підстави для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири.

Отже, апеляційний суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного рішення не вбачається порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, касаційна скарга є необґрунтованою.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ І.М.Фаловська