АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», поданою через представника Сокуренка Євгена Сергійовича, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

у квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просили стягнути солідарно з останніх на користь банка заборгованість у розмірі 40 549, 55 доларів США, що еквівалентно 1 005 223, 34 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 4 978, 34 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 8 186, 79 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 856, 07 доларів США та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 26 528, 35 доларів США посилаючись на невиконання відповідачами умов кредитного договору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.07.2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 754/5026/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/9950/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що банк дізнався про порушення свого права лише 18.05.2013 року коли після реалізації предмету застави коштів не вистачило для погашення всієї суми боргу. Банк звернувся з даним позовом 12.04.2016 року, тобто в межах позовної давності. Суд не пересвідчився чи мало місце переривання строків позовної давності. Суд не врахував, що договором поруки встановлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту, відтак строк дії поруки до 20.12.2016 року і на час звернення з даним позовом порука не була припинена. Нарахування пені у іноземній валюті проведено відповідно до умов договору, та вони просили стягнути у національній валюті - гривні.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір № K2A3AE00002305, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 000 доларів США для купівлі автомобіля, а також 2 580, 31 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 12.12.2011 року.

Цього ж дня в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між банком та ОСОБА_3 та між банком та ОСОБА_4 було укладено договори поруки № K2A3АЕ00002305/1 та № K2A3AE00002305/2, за умовами яких поручителі відповідають перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до розрахунку банку, станом на 25.01.2016 року ОСОБА_2 має заборгованість в розмірі 40 549, 55 доларів СІІІА, з яких: заборгованість за кредитом - 4 978, 34 доларів СІІІА, заборгованість по процентам за користування кредитом - 8 186, 79 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 856, 07- доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 26 528, 35 доларів США, що еквівалентно 1 005 223,34 грн..

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

За умовами договору кредит надано строком до 20.12.2011 року.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання повернення коштів до 20.12.2011 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність становить один рік (п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

13.06.2012 року ОСОБА_2 передав автомобіль та комплекти ключів від автомобіля позивачу в рахунок погашення боргу.

Таким чином ОСОБА_2 визнав борг та строк позовної давності перервався і з дати визнання боргу перебіг позовної давності почався заново.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 12.04.2016 року, тобто після спливу позовної давності після нового відліку перебігу позовної давності (такий строк сплив 13.06.2015 року).

Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову в позові за пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявленого відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності після його переривання необхідно обчислювати з часу реалізації автомобіля суперечать положенням ч. 3 ст. 264 ЦК України. Боржник після 13.06.2012 року будь - яких дій, які свідчать про визнання ним боргу не вчиняв, а відтак з 12.06.2012 року позовна давність не переривалась.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином позовна давності сплила і до вимог про стягнення процентів, пені та комісії.

Такі висновки суду про сплив позовної давності відповідають нормам матеріального права та узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16.11.2016 року № 6 -900 цс16.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Строк кредитного договору закінчився, а тому нарахування процентів за користування кредитними коштами, пені та комісії поза межами визначеного сторонами строку дії договору є безпідставним.

Закінчення строку дії договору і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом. Вимог про відшкодування збитків чи процентів за ст. 1048 ЦК України позивач не заявляв та дані питання не були предметом судового розгляду.

За змістом кредитного договору не вбачається, що сторони визначили нарахування відсотків у такому ж розмірі після закінчення строку договору у випадку його невиконання позичальником.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 10.06.2015 року № 6-36 цс15, від 07.09.2016 року № 6-1412 цс 16, від 09.08.2017 року № 6-2322 цс 16.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк припинення поруки за договорами поруки було встановлено після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором не є підставою для стягнення заборгованості з поручителів за відсутності такого стягнення з боржника виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність перед поручителем.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 цього ж Кодексу порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Тобто порука, як вид забезпечення є похідною від основого зобов`язання та не може існувати самостійно без основого зобов`язання.

Так, відповідно до п. 12 договорів поруки, укладеними з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порука за цими договорами припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Разом з тим, у основному зобов`язанні сторони не передбачили збільшення позовної давності, а відтак оскільки у задоволенні позову про стягнення боргу за основним зобов`язанням відмовлено, підстави для задоволення позову до поручителів про стягнення боргу за цим основним зобов`язанням відсутні.

В іншому б випадку поручитель був би позбавлений права на отримання прав кредитора після виконання ним зобов`язання, передбачених ст. 556 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді