Справа №486/785/17 10.10.2017 10.10.2017 10.10.2017
Провадження №22-ц/784/2072/17
Cправа № 486/785/17 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/2072/17 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Шаманської Н.О.,

суддів Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без участі представника державної виконавчої служби, який належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, апеляційну скаргу

Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

на окрему ухвалу судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 1 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про поділ майна подружжя та визнання права власності,

у с т а н о в и л а:

В провадженні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності.

25 липня 2017 року одночасно з позовом ОСОБА_3 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (Леніна) у м. Южноукраїнську Миколаївської області, ? частка якої за договором дарування від 3 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу ОСОБА_5, належить ОСОБА_4; накласти арешт на нежитлову будівлю торговий павільйон загальною площею 38,3 кв. м., розташований за адресою: вул. Маяковського 2-В у м. Южноукраїнську Миколаївської області, який належить ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 10 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу ОСОБА_5; накласти арешт на автомобіль «Ford Scorpio» 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, синього кольору, який належить ОСОБА_4 та заборонити його відчуження.

Ухвалою судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 липня 2017 року заяву про забезпечення позову задоволено. Виконання ухвали покладено на Южноукраїнський міський відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі Южноукраїнський МВДВС).

Цього ж дня копія ухвали направлена на виконання Южноукраїнському МВ ДВС .

Повідомленням державного виконавця від 28 липня 2016 року ухвала суду, як виконавчий документ, повернута до суду без прийняття до виконання на підставі пунктів 6 , 8 частини 4 статті 4 ЗУ «Про виконавче провадження» у звязку з неподанням стягувачем заяви про примусове виконання, несплатою авансового внеску, відсутності у виконавчому документі інформації щодо повної дати народження боржника та реєстраційного номеру його облікової картки платника податків.

1 серпня 2017 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області постановлено окрему ухвалу щодо незаконності бездіяльності Южноукраїнського МВ ДВС.

В апеляційній скарзі представник Южноукраїнського МВ ДВС просив скасувати окрему ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на вчинення державним виконавцем процесуальних дій, які повністю відповідають вимогам закону, а тому має місце недоведеність порушення законності державним виконавцем.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

За змістом статті 211 ЦПК України окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами такого реагування є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального чи процесуального права, а також встановлення причин та умов, що сприяли такому порушенню. За наявності цих двох підстав суд має право постановити окрему ухвалу та направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.

Підставою для постановлення окремої ухвали суд першої інстанції зазначив порушення державним виконавцем вимог статей 3, 4, 26 Закону «Про виконавче провадження» (далі Закон) та безпідставне повернення ухвали суду про забезпечення позову без прийняття до виконання.

Повертаючи ухвалу суду від 1 серпня 2017 року про забезпечення позову без прийняття до виконання, державний виконавець послався на відсутність заяви стягувача про примусове виконання , несплату авансового внеску та не відповідність виконавчого документу вимогам ст. 4 Закону, а саме відсутність у виконавчому документі інформації щодо повної дати народження боржника та реєстраційного номеру його облікової картки платника податків, що вважав порушенням вимог пунктів 3, 4 частини 1 та пунктів 6,8 частини 4 статті 4 Закону.

Правилами цих норм передбачені підстави повернення виконавчого документу стягувачеві, де, поряд з іншими, такими підставами є відсутність заяви стягувача про примусове виконання відповідно до статті 26 Закону (пункт 6) та ненадання стягувачем підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим (пункт 8).

Тобто зі змісту статті 4 Закону вбачається, що її правила (повернення виконавчого документу) застосовуються тоді, коли виконавче провадження розпочинається за заявою стягувача.

Разом з тим, частиною 1 статті 26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання на підставі виконавчого документу, зазначеного статтею 3 Закону, як за заявою стягувача (пункт 1), так і у разі, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом (пункт 3).

Зміст частини 2 статті 26 Закону також свідчить про те, що подання заяви про примусове виконання та сплата авансового внеску стосуються випадку, коли виконавче провадження розпочинається саме за заявою стягувача (пункт1 частини 1 статті 26 Закону).

Умов про те, що правила частини 4 статті 4 та частини 2 статті 26 Закону застосовуються і в інших випадках, в тому числі у разі направлення виконавчого документу на виконання судом, Закон не передбачає.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії державного виконавця не відповідають вимогам статті 4 Закону, а повернення ухвали про забезпечення позову без виконання порушує не тільки права учасників процесу, але й знецінює мету запровадження інституту забезпечення позову сприяння ефективності судового провадження.

Так, забезпечення позову застосовується судом як органом, що здійснює правосуддя, саме для забезпечення виконання завдання цивільного судочинства, визначеного статтею 1 ЦПК України, - своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відсутність в ухвалі суду про забезпечення позову інформації щодо повної дати народження боржника та реєстраційного номеру його облікової картки платника податків не є перешкодою для відкриття виконавчого провадження, оскільки, по-перше, процесуальним законодавством не передбачено зазначення таких даних в ухвалі суду про забезпечення позову ( ст. 153 ЦПК України) , а по друге, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфедіційну.

Колегія суддів не може погодитись з доводом представника Южноукраїнського МВ ДВС про те, що діюче законодавство не передбачає право суду направляти ухвали про забезпечення позову на примусове виконання, тобто що даний випадок не підпадає під дію пункту 3 частини 1 статті 26 Закону.

Так, розгляд заяв про забезпечення позову та порядок виконання ухвал суду з цього питання регламентовані статтею 153 ЦПК.

Частиною 5 статті 153 ЦПК передбачено, що про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена.

Копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам.

Особливий порядок повідомлення стосується осіб, щодо яких вжито заходів забезпечення позову (частини 7 статті 153 ЦПК).

Заінтересованими особами вважаються особи, які виконуватимуть цю ухвалу. Такими особами, залежно від змісту забезпечення, можуть бути нотаріуси, служби безпеки дорожнього руху та інші, а також державні виконавці, якщо виконання забезпечення покладається на виконавчу службу.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що направлення судом органу державної виконавчої служби ухвали про забезпечення позову є підставою для початку виконавчого провадження за пунктом 3 частини 1 статті 26 Закону та не потребує додаткового надання заяви стягувача про примусове виконання та сплати авансового внеску.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень Закону, а тому правового значення не мають.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що повернення виконавчого документу (ухвали суду про забезпечення позову) до суду без виконання є неправомірним, дії державого виконавця не відповідають вимогам статті 18 Закону, а тому правильно вважав, що є передбачені частиною 1 статті 211 ЦПК підстави для постановлення окремої ухвали з метою усунення порушень закону, допущених державним виконавцем.

Підстав для скасування окремої ухвали колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Южнокраїнського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відхилити, а ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 1 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.О.Шаманська

Судді: О.О. Данилова

ОСОБА_6