Ухвала

іменем україни

7 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя про індексацію грошового зобов'язання та сплату трьох процентів річних, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 7 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 червня 2011 року та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року у справі № 2а-1858/11 було зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплату йому державної пенсії та додаткової пенсії, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи, починаючи з 15 вересня 2010 року, відповідно до ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з розрахунку державної пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю з розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

На підставі зазначених постанов Жовтневим районним судом було видано виконавчий лист, за яким відповідач здійснив перерахунок пенсії та нарахував грошові кошти до виплати у сумі 37 961 грн 27 коп. Проте зазначені грошові кошти так і не були йому виплачені.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача на його користь нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12 лютого 2013 року по 17 серпня 2016 року у загальній сумі 37 486 грн 98 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 7 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що статтею 625 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу подання даного позову до суду, регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Таким чином, висновки судів про те, що положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню у даних правовідносинах є правильним та відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 7 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
О.В. Ступак

Колегія суддів: