УХВАЛА

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу СеменченкоВолодимир Іванович, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на земельну ділянку та витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_10, на рішення апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом посилаючись на те, що 7 травня 2010 року між ним та ОСОБА_4, який на підставі довіреності діяв від імені ОСОБА_4, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., згідно з умовами якого відповідач передав, а він прийняв 397 тис. грн, що на той час було еквівалентно 50 тис. доларів США, та зобов'язався повернути позику до 7 травня 2011 року.

Перед укладанням договору позики ОСОБА_5 висунув додаткову вимогу, згідно з якою він мав для забезпечення виконання зобов'язань з виплати боргу повинен укласти договір дарування земельної ділянки, загальною площею 1,0000 га, що розташована у с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва та належить позивачу на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 11 квітня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу від 8 квітня 2006 року та розпорядження Обухівської райдержадміністрації № 178 від 15 березня 2007 року.

У зв'язку з терміновою необхідністю отримати грошові кошти він погодився на дану вимогу відповідача та 7 травня 2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ВовкІ.І. було посвідчено договір дарування, з метою забезпечення повернення боргу за договором позики, згідно з яким позивач подарував, а ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5 прийняв у дар спірну земельну ділянку.

Також сторонами було досягнуто домовленості, що відповідачі не будуть проводити державну реєстрацію відповідного договору дарування земельної ділянки та переоформляти право власності, оскільки він укладається як захід забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, відповідачам земельна ділянка не потрібна, а тому після сплати позивачем суми позики, відповідно до ст. ст. 651, 654 ЦК України, за згодою сторін договір буде розірвано.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просив визнати договір дарування вказаної земельної ділянки недійсним, укладеним під впливом обману з боку відповідачів, витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_11 та зареєструвати за ним право власності на земельну ділянку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1 га, що розташована у АДРЕСА_1 укладеного 7 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_11 на користь ОСОБА_3 зазначену земельну ділянку.

Скасовано державну реєстрацію ОСОБА_11 на вказану земельну ділянку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на зазначену земельну ділянку, вжиті на підставі ухвал Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та від 20 квітня 2016 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення договору дарування земельної ділянки площею 1,0000 га, яка розташована у с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, оскільки фактично він мав намір не подарувати зазначене нерухоме майно, а передати його на забезпечення повернення отриманої позики, а відповідач не мав наміру отримати дане майно у власність, а мав намір забезпечити за рахунок даного майна свої вимоги щодо повернення наданої позики, але відповідач ввів позивача в оману і не повідомив, що не мав наміру розривати договір дарування після сплати позивачем позики, а насправді мав намір отримати дане майно у власність і відчужити його на платній основі іншій особі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним з підстав ст. 230 ЦК України є недоведеними, необґрунтованими та безпідставними.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що на підставі державного акта, виданого 11 квітня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу від 8 квітня 2006 року та розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 178 від 15 березня 2007 року ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 1,0000 га, яка розташована у с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва.

7 травня 2010 року між ОСОБА_3 (позичальник) та ОСОБА_5, який на підставі довіреності діяв від імені ОСОБА_4 (позикодавець) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., згідно з умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 397 тис. грн зі строком виплати до 7 травня 2011 року. Договір позики є безпроцентний.

7 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який на підставі довіреності діяв від імені ОСОБА_4, було укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 1,0000 га, що розташована у с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка належить ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., за нормативно-грошовою оцінкою та вартістю 17 771 грн 57 коп.

Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку ринкова вартість земельної ділянки площею 1,0000 га, станом на 21 жовтня 2013 року становить 3 265 900 грн.

19 травня 2013 року між ОСОБА_4, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_6, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_12, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 1,0000 га, що розташована у с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченком В.І.

17 жовтня 2015 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_11, яка є матір'ю ОСОБА_5 та доводиться дружиною ОСОБА_4, зазначену земельну ділянку. Вказаний правочин нотаріально посвідчив приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ВовкІ.І.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Виходячи зі змісту вказаних статей договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Крім того, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ст. 229 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-9цс13, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Як на обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_3 посилався на те, що укладаючи оспорений договір дарування, він був впевнений, що після повернення позики цей договір буде розірвано. Тобто, вони фактично вирішили укласти договір застави, але оформити його у вигляді договору дарування з певними умовами: нездійснення реєстрації переходу права власності на земельну ділянку, подальше розірвання договору дарування та повернення ділянки у його власність. Проте відповідач, не повідомивши його, здійснив реєстрацію права власності та відчужив земельну ділянку, отже, порушив досягнуті при укладенні договору домовленості.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 8 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, установлено, що з метою часткового забезпечення договору позики ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 1,0000 га, вартістю 17 771 грн 57 коп., що розташована у с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, підписавши договір дарування земельної ділянки від 7 травня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У порушення наведених норм права та вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не зясував правову природу укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_4, договору, чи міг вважатись цей правочин договором дарування; не з'ясував, чи мав намір позивач безоплатно передавати майно у власність відповідача чи лише у володіння на час користування позикою, тобто, чи мав позивач намір укладати договір дарування; чи відповідачі зазначивши в договорі дарування вартість дару - земельної ділянки, яка є значно меншою її ринкової вартості, не ввели позивача в оману щодо вартості земельної ділянки та передчасно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Разом із тим, не можна залишити в силі рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 10 березня 2016 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Проте районний суд у порушення вимог ст. 37 ЦПК України не з'ясував коло спадкоємців померлого відповідача та не залучив їх до участі у справі у якості його правонаступників.

Таким чином, судами попередніх інстанцій при розгляді позовних вимог неповно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_10, задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта