Справа № 369/7037/16-ц
Провадження № 2/369/1037/17
РІШЕННЯ

Іменем України

15.05.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Пилипець А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії, визнання дійсним договору, визнання права власності та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, та вселення, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Даним договором ними було погоджено вартість квадратного метру, загальна вартість квартири. До підписання даного договору вона сплатила 101 104,80 грн., що еквівалентно 12 360 дол.США. Згодом нею було сплачено ще 100 000 грн., що в еквіваленті становить 11 792,45 дол. США, та 1239,08 дол. США (або 1000 євро). За домовленістю решту суми вона мала сплачувати щоквартально до 21 числа останнього місяця рівними частинами, а саме по 33 616,25 грн. Свої зобов'язання вона виконувала належним чином. Але відповідач відмовився приймати остаточну суму для повного розрахунку, мотивуючим тим, що курс долара США змінився, тому вона має сплатити більшу суму, ніж передбачено договором. Жодних обґрунтованих пояснень чому змінилась сума за договором відповідач не надав. Вказала, що вартість квартири в договорі встановлена в гривні з посиланням на комерційний курс долару США на момент підписання договору, тому валютне застереження в договорі є некоректним, а механізм розрахунку у разі зміни курсової різниці не визначений. Згідно вимог ст.ст. 189, 198 Господарського кодексу, Закону України «Про ціни та ціноутворення», ціна в договорі має визначатись в гривні. А тому прив'язка до інших валют, крім національної, є порушенням чинного законодавства, вартість в договорі та залишкова вартість, яка підлягає сплаті, має бути незмінною. Оскільки відповідач відмовляється надати розрахунок для перерахування залишкової вартості квартири та створює перешкоди в отриманні нею у власність квартири, тому вважає своє право порушеним.

Просила суд визнати попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Тріфоновою Т.А., дійсним; визнати валютне застереження у попередньому договорі купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Тріфоновою Т.А., недійсним; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 за поданою заявою в частині визнання валютного застереження у попередньому договорі купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Тріфоновою Т.А., недійсним - залишено без розгляду.

При розгляді справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог. Вимоги мотивувала тим, що вона неодноразово зверталась до відповідача з заявами про прийняття залишку коштів за квартиру в розмірі 141 050,70 грн. відповідно до вимог укладеного попереднього договору, що становить 2/3 частини суми за попереднім договором. Тому основний договір не був укладений через відповідача ОСОБА_2, який ухилився від прийняття вищевказаних коштів та не підключив будинок до комунікацій. Доводи ОСОБА_2, що вона зобов'язана сплатити значно більшу суму за квартиру через коливання курсу вважає такими, що суперечать чинному законодавству та умовам попереднього договору. Також вказали, що за актом прийому-передачі від 01 жовтня 2014 року вона прийняла квартиру та за погодженням з відповідачем вселилась разом зі своєю родиною та зробила там капітальний ремонт за власні кошти, та це єдине житло, яке вона має на сьогоднішній день.

Просила суд зобов'язати ОСОБА_2 прийняти від ОСОБА_1 141 050,70 грн. в якості несплаченого залишку вартості квартири АДРЕСА_2; визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, загальною площею 44,7 кв.м між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру загальною площею 44.7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, виселення без надання іншого приміщення, зобов'язання не чинити перешкоди.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. У листопаді 2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Даним договором ціна квартири була визначена відповідно у доларовому еквіваленті, всі платежі визначались саме в доларовому еквіваленті. Він свої зобов'язання за договором виконав, будинок побудований та введений в експлуатацію. Заборгованість ОСОБА_1 , враховуючи курсові коливання, становить 480 249 грн., що є еквіваленту 19 845 дол. США. Оскільки основний договір не був укладений, тому він повідомив ОСОБА_1 про припинення зобов'язання, готовність повернути сплачені кошти та вимагав виселитись з квартири. ОСОБА_1 залишила поза увагою його вимогу та продовжує проживати в цій квартирі, що порушує його права як власника квартири.

Просив суд зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в здійсненні права користування кватирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; виселити ОСОБА_1 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, без надання іншого житлового приміщення; вселити ОСОБА_2 в квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; судові витрати по оплаті правової допомоги та судового збору покласти на відповідача.

При розгляді справи ОСОБА_5 зменшив позовні вимоги.

Остаточно просив суд усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, шляхом виселеннч ОСОБА_1 за місцем реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5; вселити ОСОБА_2 в квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; судові витрати по оплаті правової допомоги та судового збору покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - залишено без розгляду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти доводів позову ОСОБА_2 заперечували. Просили задоволити позов та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, проти позову ОСОБА_1 заперечував. Просила суд задоволити позов ОСОБА_2 та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

У судове засідання ОСОБА_6, представник служби в справах дітей та сімї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Письмових клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 21 листопада 2013 року між ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири.

За даним договором сторони зобов'язувались в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири (основний договір) та належним оформити право власності на квартиру у житловому будинку, який будується. Нерухомим майном є квартира будівельний номер НОМЕР_1 знаходиться на третьому поверсі у блоці 4 в бу.1 літера В по АДРЕСА_1

П.2.1 попереднього договору сторони домовились, що загальна вартість квартири становить 370 034,80 грн., що 45236,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21 листопада 2013 року.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, які визнавались в судовому засіданні, не підлягають доказуванню.

Так, з пояснень сторін встановлено, що на виконання умов попереднього договору, ОСОБА_1 внесла 29 січня 2014 року кошти в розмірі 100 000 грн., що еквівалентно 11 792,45 дол. США; 14 липня 2015 року - 1239,08 дол. США, що еквівалентно 1000 євро.

За ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Доводи ОСОБА_1, що умови попереднього договору не були виконані ОСОБА_2 щодо підключення будинку до комунікацій не пізніше 30 вересня 2014 року, суд оцінює критично.

Так, згідно довідки ТОВ «Европейська сервісна служба» №110 від 05 квітня 2017 року будинок 1в по вул. Жулянська в с. Крюківщина підключений до мереж газопостачання, електропостачання та водопостачання станом на 30 вересня 2014 року. В матеріалах справи є наявна декларація про готовність об'єкта до експлуатації та право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2

Крім того, 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписано акт прийому-передачі нерухомого майна НОМЕР_2 квартири АДРЕСА_4. В акті сторони погодили, що квартира на момент передачі знаходиться у стані, придатному до експлуатації, відповідно до загальних норм і правил, а також має наступне оснащення: металеві вхідні двері, металопластикові вікна, підвіконня та відкоси, електропостачання, водопостачання та водовідведення, теплопостачання, точки підключення сантехніки у ванній кімнаті та туалеті, а також точка підключення сантехнічного обладнання в кухні, підлога - стяжка, стіни-штукатурка, лічильник електропостачання, лічильник водопостачання, лічильник газопостачання, ключі від вхідних дверей.

Також судом встановлено, що у подальшому основний договір купівлі-продажу не був укладений через спір між сторонами договору щодо залишкової суми коштів по даному договору.

Ст. 635 ЦК України встановлені наслідки не укладення основного договору. А саме, сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Тому позовні вимоги про зобов'язання ОСОБА_2 прийняти грошові кошти в розмірі 141 050,70 грн. суперечать вимогам ст. 635 ЦК України і не можуть бути задоводені.

За ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховнго Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року: з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було досягнуто домовленостей щодо купівлі-продажу в майбутньому квартири та підписано попередній договір. Через наявність спору щодо оплати залишкової вартості квартири не був укладений основний договір. Враховуючи встановлені судом обставини, те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає не лише нотаріальному посвідченню, а й державній реєстрації, тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання договору дійсним, визнання права власності на квартиру не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випиває із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 2014 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджено свідоцтвом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №26355767 від 03 вересня 2014 року.

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку

Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Встановлено, що ОСОБА_2 є замовником будівництва по АДРЕСА_1 після завершення будівництва ОСОБА_1, за згодою ОСОБА_2, вселилась до спірної квартири разом зі своєю родиною.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_2, ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні майном, зокрема у доступі до приміщення. Подані суду докази щодо направлення заяв про припинення зобов'язань як на доказ порушення права на доступ до житла, суд оцінює критично, оскільки дані листи підтверджують наявний між сторонами спір щодо залишкової вартості квартири. Крім того, в даний час є судовий спір щодо переходу права власності на квартиру до ОСОБА_1 В матеріалах справи також відсутні докази того, що ОСОБА_2 мав намір проживати та користуватись квартирою №136.

Оскільки позивачем ОСОБА_2 не подано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо наявності перешкод в користуванні майно, його згоду на заселення ОСОБА_1 до квартири, чинення ОСОБА_1 перешкод щодо його вселення до даної квартири, не заявлено суду клопотань про їх витребування через неможливість надання, тому у задоволенні даного позову також слід відмовити. Крім того, зважаючи на судові спори щодо права власності на спірне приміщення, позовні вимоги суд вважає також і передчасними.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії, визнання дійсним договору, визнання права власності - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, та вселення - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С.Пінкевич