УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Кузнєцова В.О., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа - ОСОБА_5, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), третя особа - ОСОБА_5, у якому просив суд визнати поруку за договором поруки, укладеним 24 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_4, з усіма подальшими додатковими угодами та змінами до нього, такою що припинена.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що за вказаним вище договором поруки він поручився перед ЗАТ «ОТП Банк» за виконання ОСОБА_5 кредитних зобов'язань що випливають з кредитного договору від 24 грудня 2007 року, укладеного між останньою та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник - ПАТ «ОТП Банк»). З січня 2014 року кредитні зобов'язання по сплаті заборгованості не виконуються належним чином, однак правонаступник ПАТ «ОТП Банк» - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» лише 19 серпня 2014 року звернулося до суду з позовом про стягнення з позивача як поручителя та боржника ОСОБА_5 кредитної заборгованості. Тобто вимога до поручителя була пред'явлена після спливу шести місяців і ОСОБА_4 вважає, що за правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припинилася.

На підставі наведеного позивач просив суд задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено підстави позову, а саме пропуск кредитором шестимісячного строку на пред'явлення вимоги до поручителя. Як наслідок, суди дійшли висновків про відсутність підстав вважати поруку припиненою.

Такі висновки судів є обґрунтованими у зв'язку з наступним.

За правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Нормами ст. 60 ЦПК України на позивача покладено процесуальний обов'язок по доведенню перед судом підстав позову. В даному випадку на ОСОБА_4 покладено процесуальний обов'язок по доведенню перед судом обставин, необхідних для припинення поруки, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступники - ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна») було укладено кредитний договір за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 100 тис. доларів США строком до 24 грудня 2017 року під 13,99 % річних. В той же день між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки за яким останній поручився за виконання в повному обсязі кредитних зобов'язань ОСОБА_5 Згодом до вказаних договорів вносилися зміни щодо проведення розрахунків по кредиту.

Відповідно до п. 1.9.1. кредитного договору, невиконання позичальником умов кредитного договору дає право банку достроково вимагати виконання боргових зобов'язань за кредитом у позичальника.

За умовами договору поруки, а саме п. 1.1., поручитель зобов'язаний відповідати в повному обсязі перед борговими зобов'язаннями ОСОБА_5, що виникають з умов кредитного договору. У випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, відповідно до п. 3.2. договору поруки поручитель приймає на себе зобов'язання здійснити виконання боргових зобов'язань у повному обсязі, заявленому банком протягом трьох банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги банку.

Пунктом 3.4. договору поруки передбачений обов'язок поручителя щодо виконання боргових зобов'язань при отриманні від кредитора відповідної вимоги. Така вимога вважається отриманою поручителем, якщо кредитор надіслав її поштою за адресою, вказаною у договорі. Для дійсності вимоги кредитор не зобов'язаний надавати поручителю підтвердження невиконання боргових зобов'язань боржником.

Встановлено судами, що остання сплата коштів за договором кредиту від 24 грудня 2007 року здійснена у січні 2014 року. У березні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслало позичальникові ОСОБА_5 та поручителеві ОСОБА_4 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором. Вимога підлягала виконанню протягом 30 календарних днів з дати її одержання. На момент подачі позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості до суду, вказана вимога ні боржником ні поручителем виконана не була.

За таких обставин суди при розгляді даної справи дійшли обґрунтованих висновків, що кредитором правомірно та з дотриманням умов договірних відносин та закону в березні 2014 року пред'явлено вимогу до позичальника і поручителя про дострокове виконання кредитних зобов'язань, яка передбачала тридцятиденний термін її виконання для останніх. У зв'язку з невиконанням даної вимоги протягом встановленого строку, 26 серпня 2014 року ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до боржника та поручителя про солідарне стягнення заборгованості, тобто до спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Чинним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року позовну заяву ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» задоволено частково та стягнуто кредитну заборгованість, у тому числі з поручителя за кредитом. При цьому, судом при встановленні обставин справи не було виявлено факту щодо наявності підстав вважати вказану вище поруку припиненою.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій помилково визначено момент з якого слід обраховувати початок шестимісячного строку щодо припинення поруки за ч. 4 ст. 559 ЦК України. Заявник вважає, що початок відповідного шестимісячного строку слід обраховувати не з моменту пред'явлення кредитором вимоги до боржника та поручителя про дострокове виконання кредитних зобов'язань, а з моменту виникнення заборгованості по кредиту, а саме задовго до січня 2014 року.

Такі доводи заявника були предметом перевірки судами при розгляді справи і суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали їх безпідставними.

З договору поруки вбачається, що ним не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання всіх зобов'язань боржника за кредитним договором (стаття 4 договору).

Унаслідок порушення боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати з позичальника та поручителя стягнення заборгованості за кредитним договором, надіславши їм у березні 2014 року письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання і був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого кредитором строку для дострокового повернення кредиту.

Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

З позовом до суду кредитор звернувся з дотриманням шестимісячного строку від дати порушення позичальником/поручителем встановленого строку для дострокового повернення кредиту, а тому суди дійшли вірних висновків про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 про припинення поруки.

До аналогічних правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 7 вересня 2016 року, справа № 6-691цс16.

Оскільки доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про безпідставність позовних вимог, колегія суддів касаційного суду дійшла висновків, що ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованим і касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.О. Кузнєцов

О.В. Кадєтова

С.О. Карпенко