АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

судді-доповідача: ПрокопчукН.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2017 року вищевказаний позов було залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, зокрема вказує, що суд неповно з'ясував обставини укладення договору позики, не встановив хто був сторонами цього договору та не врахував того факту, що ОСОБА_3 не надавала письмової згоди на укладення вказаного договору своєму покійному чоловіку ОСОБА_5, а грошові кошти, отримані за договором позики, не використовувалися в інтересах сім'ї. Вважає, що суд порушивши принцип безпосередності судового розгляду, не встановив обставини, необхідні для вирішення справи, не надав належної оцінки правочину щодо отримання позики, не з'ясував, чи відповідає він усім критеріям дійсності правочину.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з підстав,наведених в ній.

Представник відповідачки - ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в цій частині, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору позики недійсним суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення договору позики не підлягає доказуванню з огляду на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області, було визнано розписку, написану ОСОБА_5, належним доказом, що підтверджує укладення договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та передачу грошових коштів за цим договором. Суд першої інстанції надійшов до висновку, що позивач не довів того, що оспорюваний договір був укладений не в інтересах сім'ї та що позичені грошові кошти не використовувалися в її інтересах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів один із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 09.12.1995 по ІНФОРМАЦІЯ_1. позивач по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, НОМЕР_1, актовий запис № 823, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 помер.

29.04.2015 р. після відкриття спадщини в межах спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5 ОСОБА_4 подала претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, обґрунтовуючи кредиторські вимоги укладенням договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 01.05.2013 р., відповідно до умов якого ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 180 000,00 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму боргу протягом двох місяців з моменту вимоги. Окрім цього, 02.10.2013 р. ОСОБА_5 додатково взяв в борг у ОСОБА_4 2 000,00 доларів США. Разом з тим, вказаний борг померлим повернутий не був.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказувала, що договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, виходить за межі дрібного побутового правочину, а відтак вона мала надати письмову згоду на укладення такого договору. Відсутність вказаної згоди дружини свідчить про те, що боргова розписка не підтверджує створення правових наслідків чи наміру їх створення.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Суду України у справі № 6-1103цс16 від 08.06. 2016 року, у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 року,у справі № 6-1967цс15 від11 листопада 2015 року, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.12.2016 р., що було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22.05.2017 р., було встановлено факт укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договору позики від 01.05.2013 р. та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму позики в розмірі 180 000 дол. США, що станом на дату ухвалення рішення суду згідно офіційного курсу НБУ становить 4 894 200 грн. в межах вартості майна, одержаного ОСОБА_3 у спадщину після смерті ОСОБА_5

З огляду на вказану обставину, факт укладення договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та його правомірність не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом та оскаржуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, позивачка не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та тієї обставини, що ОСОБА_5 в період шлюбу спірний договір позики був укладений не в інтересах сім'ї.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки укладеному договору позики, його дійсності, не було перевірено, чи був це удаваний чи фіктивний правочин, не можуть братися судом до уваги з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України та встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.12.2016 р. обставини.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Суддя-доповідач :

Судді :

Справа № 757/52549/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10697/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Підпалий В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.