Справа № 361/5174/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/2650/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 18 07.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Суханової Є.М.,

секретар: Бобко О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення суми авансу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що між ними та ОСОБА_5 було укладено попередній договір купівлі належної на їй праві власності земельної ділянки, на виконання умов якого вони передали її сину, ОСОБА_2, завдаток на загальну суму 16 тис. доларів США, що оформлено письмовою розпискою. Проте у подальшому договір купівлі-продажу із ними укладено не було, а земельна ділянка відчужена іншій особі.

Враховуючи викладене, позивачі просили стягнути з відповідача суму переданого авансу в розмірі 16 тис. доларів США.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 16 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 417 558 гривень 14 копійок та судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с.178).

Судом встановлено, що 06 червня 2012 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О.В., зареєстрований в реєстрі за №2232 (т. 1, а.с.10).

Відповідно до пункту 1 попереднього договору, сторони зобов'язалися з моменту отримання третьою особою всіх необхідних документів для відчуження належних йому на праві власності житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,1102 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, але не пізніше 06 жовтня 2013 року, укласти договір купівлі-продажу на умовах встановлених попереднім договором.

Пункт 3 додаткової угоди зазначає, що продаж земельної ділянки буде здійснено за 1 040 000 (один мільйон сорок тисяч) грн., 00 коп., що на день підписання цього попереднього договору є еквівалентом суми 130 000 (сто тридцять тисяч) доларів США 00 центів.

Відповідно до пункту 8 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_3 отримала 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок.

Зазначена сума розцінюється сторонами у договорі як аванс наступного договору купівлі-продажу.

16 червня 2012 року між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Відповідно до умов вищезазначеного договору, ОСОБА_4 (покупець) та ОСОБА_5 (продавець) зобов'язувались, в термін та на умовах даного договору, укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1087 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за погодженою ціною 440 000 гривень, що в еквіваленті складає 55 000 доларів США за курсом 8 гривень за 1 долар США.

ОСОБА_4 (покупець) в якості своїх намірів укласти у наступному договір купівлі-продажу земельної ділянки, сплатив після підписання попередньої угоди, ОСОБА_5 завдаток в розмірі 8 000 грн., що на момент укладення договору в еквіваленті складало 1 000 доларів США.

Сторони попередньої угоди дійшли згоди, що основний договір купівлі-продажу буле підписано 17 липня 2012 року, згодом даний строк було продовжено до 26 липня 2012 року, що підтверджується додатком до основного договору від 16 червня 2012 року (т. 1, а.с.14).

31 липня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку, відповідно до пункту 1.1. якого продавець ОСОБА_3 передала у власність (продала), а покупець ОСОБА_6 прийняв у власність (купив) ? частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 (т. 1, а.с.15).

Згідно договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку, сторони узгодили вартість житлового будинку, частина якого відчужується, згідно із висновком про вартість нерухомості суб'єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 станом на 31 липня 2012 року становить 308 107 гривень.

Пунктом 2.1 договору сторони узгодили між собою ціну предмету договору, яка становить 154 054 грн., які були отримані під час підписання цього договору.

Згідно розписки ОСОБА_2, син ОСОБА_5 власниці земельної ділянки, отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 16 000 доларів США, що на той момент в еквіваленті становило 128 000 (сто двадцять вісім тисяч) гривень в якості передоплати за земельну ділянку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Завдаток був наданий до 06 жовтня 2012 року (т. 1, а.с.17).

Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості.

Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 13 лютого 2012 року № 6-176цс12, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів.

Верховний Суд України в постанові №6-22ц13 від 25 вересня 2013 року зробив висновок, що правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Такої ж позиції дотримався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 29 січня 2014 року, зазначивши, що правило статті 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року в справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами, і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі неукладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили.

Крім того, у рішенні від 10 липня 2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зробив висновок, що в разі неукладення договору підстави вважати передані кошти завдатком відсутні, тобто в такому випадку ці кошти є авансом (ч. 2 ст. 570 ЦК України).

Як видно з матеріалів справи, основний договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1087 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено не було.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок.

Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти в розмірі 16 000 доларів США, які були передані позивачем ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_2, були передані в якості авансу за земельну ділянку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, а тому ці кошти підлягають поверненню.

Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягненню із відповідача на користь позивачів коштів в розмірі 16 000 доларів США, що на момент розгляду справи в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 417 558 гривень 14 копійок.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна сума грошових коштів і завдатком, а не авансом оцінюються колегіє суддів критично, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Пунктом 46 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року передбачено, що перелік витрат сторін (склад витрат), наведений у статті 87 ЦПК, не є вичерпним.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З метою належного повідомлення ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_9 надсилала телеграму, за що сплатила 475 грн., згідно наданої квитанції (т. 2, а.с. 33) і ці витрати підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 475 (чотириста сімдесят п'ять) грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко

Судді Ю.М. Кулішенко

Є.М. Суханова