Номер провадження: 22-ц/785/7122/17
Номер справи місцевого суду: 501/2021/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевко П.М.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 червня 2017 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

30 квітня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, який 12 жовтня 2016 року уточнили (а.с. 2-6, 109).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 червня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк»були задоволені. А саме, суд вирішив в рахунок часткового погашення заборгованості за Договором кредиту №2007/670-2.06/122 від 22 червня 2007 року перед ПАТ «Укрсоцбанк» звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (Іллічівськ) Одеської області, жилою площею 27,1 кв.м., загальною площею 44,0 кв.м., яка належить ОСОБА_2, шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, за початковою ціною продажу, що становить 748924,00 гривень, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 3654,00 гривень (а.с. 177-180).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 31 липня 2017 року звернулася до суду з апеляційною скаргою. Зокрема, апелянт вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, апелянт посилається на те, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не взято до уваги та не дано належної оцінки факту наявності реєстрації та проживання в іпотечній квартирі малолітньої дитини. Крім того, посилається на необхідність застосування мораторію до процедури виконання рішення суду, що на думку апелянта не було зроблено судом першої інстанції. Тому, апелянт просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 червня 2017 року (а.с. 193-195).

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Апелянт в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи скарги, пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 червня 2017 року зміні, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що боржником за основним зобовязанням порушено договірні зобовязання перед позивачем, а тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте вважає за необхідним вказати на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що 22.06.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір кредиту № 2007/670-2.06/122, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 66 350,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1.1. договору кредиту, та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 21.06.2022 року, зі сплатою 12,75 % процентів річних за користування кредитом (а.с.14-16).

У той же день, 22.06.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений Іпотечний договір (з майновим поручителем) № 3681, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» двокімнатну квартиру під № 60 в будинку під № 13 по вулиці Олександрійській в місті Чорноморськ (раніше Іллічівськ) Одеської області, жилою площею 27,1 кв.м., загальною площею 44,0 кв.м. Предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 07.07.2006 року за реєстром № 8768, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 07.07.2006 року за № 1421448, зареєстрований КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Іллічівська 12.07.2006 року в реєстрову книгу № ПР 46, за реєстровим № 92, стор. 168 (а.с.17-18).

Відповідно до наданого Статуту, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ «Укрсоцбанк». Зміна найменування з АКБ «Укрсоцбанк» на ПАТ «Укрсоцбанк», повязана з виконанням вимог ч.5 розділу ХVІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства» щодо приведення Статуту Банку у відповідність з вимогами зазначеного Закону (а.с.24-25).

Пункт 3.3.8., 3.3.9. Договору кредиту встановлює, що Позичальник зобовязаний сплачувати Позивачу проценти за використання Кредиту в порядку, визначеному п.п.2.4.,2.5.,2.6. цього Договору, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1. цього Договору.

Позичальником не виконуються умови Договору кредиту порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів.

Пункт 4.5. Договору кредиту встановлює, що у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обовязків, визначених п.п.3.3.8., 3.3.9. цього Договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Неналежне виконання зобовязань ОСОБА_3 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 26.09.2016 року становить 123241,48 США, що за офіційним курсом НБУ станом на розрахункову дату становить 3204794,93 гривень, та яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 60527,24 доларів США, що еквівалентно 1573140,86 гривень; заборгованості за відсотками в сумі 62778,56 доларів США, що еквівалентно 1631654,07 гривень.

Наявність заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором №2007/670-2.06/122 від 22.06.2007 року, виконаним станом на 26.09.2016 року, який суд приймає до уваги (а.с.20-22).

Щодо посилань апелянта на наявність реєстрації та проживання в іпотечній квартирі малолітньої дитини. Донька апелянта - ОСОБА_5 народилася 28.10.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.202). Іпотечний договір було укладено 22.06.2007 року, тобто ще до народження дитини, тому не було необхідності в отриманні дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки. Так само наступне користування житлом дитиною не може вплинути на правовідносини, які виникли до її народження та бути підставою для відмови в позові. Такий висновок колегії суддів базується на механізмах напрацьованих в постановах ВСУ від 9 листопада 2016 року у справі 6-930цс16, та від 10 липня 2017 року у справі № 6-1002цс17, зокрема того, що в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Щодо посилань апелянта на те, що позивач не виконав вимоги ст.35 Закону України «Про іпотеку», а саме у разі порушення основного зобовязання та/або іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Однак позивач відразу предявив вимогу до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.37 Постанови ВССУ від 30.05.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Таким чином апелянта було повідомлено про наявність заборгованості шляхом предявлення позову до суду.

Щодо посилань апелянта на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки іпотечна квартира АДРЕСА_2 використовується апелянтом та її донькою, як місце постійного проживання і іншого нерухомого житлового майна у них не має, то дійсно вказана обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції.

7 червня 2014 року набув чинності ОСОБА_6 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_6 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положення статті 109 Житлового кодексу Української РСР (Постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 року №6-1356цс15).

З наданої апелянтом Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 27.07.2017 року, вбачається, що іншого майна, окрім квартири під № 60 в будинку під № 13 по вулиці Олександрійській в місті Чорноморськ (раніше Іллічівськ) Одеської області, жилою площею 27,1 кв.м., загальною площею 44,0 кв.м., за апелянтом не зареєстровано. Вказану обставину представник позивача не заперечував. Кредит був наданий в іноземній валюті, відповідно прийняте рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 червня 2017 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії мораторію, про що помилково не було вказано в рішенні суду першої інстанції.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, то колегія суддів на підставі п.п.1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 червня 2017 року змінити, вказавши в резолютивній частині на застосування процедури мораторію на виконання цього рішення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

17.10.2017 року м. Одеса