Справа № 570/3112/15-ц
Номер провадження 2/570/43/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_1

представників сторін - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22 вересня 2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 10/2209/08-1 і, згідно якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (надалі по тексту- Кредит) у сумі 46 671,80 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою Житлові рішення. Відповідно до п. 1.3. укладеного між сторонами кредитного договору плата за користування Кредитом складається: 1.3.1. відсотки за користування Кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,59 % відсотків річних. Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. В подальшому було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 10/2209/08-1 і від 22 вересня 2008 року, згідно якого сторони домовились викласти Договір у новій редакції. Відповідно до п.1.1 Додаткової угоди № 1 від 19 липня 2010 року до кредитного договору № 10/2209/08-1 і від 22 вересня 2008 року кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 46 671,80 (сорок шість тисяч шістсот сімдесят один долар США 80 центів) доларів США зі сплатою 14,59 % річних. Проведений позивачем розрахунок підтверджує, що під час укладення кредитного договору відповідач приховав повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку б сплатив позивач відповідачу, погашаючи кредит у порядку, визначеному Графіком погашення заборгованості. В жовтні 2014 року позивач був змушений звернутись в Київську незалежну судову-експертну установу з листом, в якому просив дану установу провести економічне дослідження по укладеному кредитному договору. Висновок експертизи підтвердив розрахунки позивача. Висновок експертного економічного дослідження підтверджує, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку свідчить про наявність умислу в діях відповідача. Фактично, підписуючи кредитний договір позивач як позичальник підтвердив ознайомлення лише з тією інформацією, яка була викладена в самому договорі, розробленому відповідачем, тобто з інформацією, яку надав банк і яка, як встановлено під час виконання договору, була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), то такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. 22.09.2008 року між ВАТ КБ Надра та громадянином ОСОБА_4 (надалі за текстом - ОСОБА_5) був укладений договір іпотеки № 10/2209/08-1 і, згідно якого цим Договором забезпечувалось зобовязання ОСОБА_5 по Кредитному договору. Іпотекою згідно умов даного договору є забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні ОСОБА_5, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_5 у порядку, встановленому діючим законодавством чи договором іпотеки. 15.07.2011 року між ПАТ Комерційний Банк Надра та ОСОБА_5 було укладено Додатковий договір № 1 до Договору іпотеки № 10/2209/08-1 і від 22.09.2008 року, відповідно до якого було внесено зміни до підпункту «Зобовязання» розділу Визначення термінів вказаного вище договору речення Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 637,46 (шістсот тридцять сім доларів США 46 центів) викладено у такій редакції: Щомісячна сума мінімально необхідного платежу визначається графіком платежів, який є додатком до укладеного між сторонами Кредитного договору № 10/2209/08-1 і від року в редакції від 15.07.2011 року. У випадку визнання недійсним судом кредитного договору № 10/2209/08-1і від 22 вересня 2008 року з додатковою угодою № 1 від 19 липня 2010 року є всі підстави й для визнання недійсним договору іпотеки № 10/2209/08-1і від 22 вересня 2008 року з додатковим договором № 1 від 15 липня 2011 року до договору іпотеки № 10/2209/08-1і від 22.09.2008 року. Договір іпотеки є невідємно пов'язаний з кредитним договором. Договір іпотеки є похідним від основного - кредитного. Згідно ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. За таких обставин договір іпотеки № 10/2209/08-1і від 22 вересня 2008 року з додатковим договором № 1 від 15 липня 2011 року до договору іпотеки № 10/2209/08-1і від 22.09.2008 року теж підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. Зважаючи на наведене просить суд постановити рішення, яким Визнати недійсним кредитний договір № 10/2209/08-1і від 22 вересня 2008 року та Додаткову угоду № 1 від 19 липня 2010 року до кредитного договору № 10/2209/08-1і від 22 вересня 2008 року, укладених між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра»; визнати недійсним договір іпотеки № 10/2209/08-1і від 22 вересня 2008 року з додатковим договором № 1 від 15 липня 2011 року до договору іпотеки № 10/2209/08-1і від 22.09.2008 року, які були укладені між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра»; витрати по справі покласти на відповідача.

Позивач не зявився в судове засідання. Згідно до поданої заяви позов підтримує та просить справу розглядати без його участі.

Представник позивача позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким актом цивільного законодавства є Закон України «Про захист прав споживачів», згідно з ч. 4 ст. 11 якого в кредитному договорі повинно зазначатися: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі. З кредитного договору вбачається, що при його укладенні сторони домовилися про суму кредиту в розмірі 46 671,80 доларів США та розмір відсотків -14,59 % річних. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами укладеного сторонами кредитного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору. При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони у належній формі дійшли згоди щодо умов кредитування, визначених у кредитному договорі, а саме: ціни договору та відсоткову ставку за користування кредитними коштами. Згідно висновку експертного економічного дослідження Київської незалежної судово-експертної установи № 0987 від 04.11.2014 року, згідно якого в ході проведення дослідження встановлено, що розрахунок, який наведений в Графіках погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому, згідно наявних двох додатків № 1 до кредитного договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і не є документально обґрунтованим. Також, відповідно, відсутнє документальне обґрунтування сукупної (загальної) вартості кредиту при базових умовах кредитування, за умовами кредитного договору від 22.09.2008р. № 10/2209/08-1і, в тому числі, у вказаних Графіках погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому. В кредитному договорі від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і не визначені реальна процентна ставка, абсолютне значення подорожання кредиту, сукупна (загальна) вартість кредиту. Проценти за користування кредитом, зазначені в кредитному договорі від 22.09.2008 № 10/2209/08-1і в розмірі 14,59 % річних нижче реальної процентної ставки 17,13 % річних, встановленої під час дослідження (додаток № 1 до висновку). Абсолютне значення подорожчання кредиту по кредитному договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і, встановлене в ході проведеного дослідження становить 64444.27 дол. США. (додаток № 1 до висновку). Проценти за користування кредитом, зазначені в кредитному договорі від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і в розмірі 14,59 річних нижче реальної процентної ставки 17,00 річних, встановленої під час дослідження (додаток № 2 до висновку). Абсолютне значення подорожчання кредиту по кредитному договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і, встановлене в ході проведеного дослідження, становить 69891,01 дол. США (додаток № 2 до висновку). При цьому розрахунок, який наведений в Графіках погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому згідно наявних двох додатків № 1 по кредитному договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і не є документально обґрунтованим. Також, відповідно, відсутнє документальне обґрунтування сукупної (загальної) вартості кредиту при базових умовах кредитування, за умовами кредитного договору від 22.09.2008 № 10/2209/08-1і, в тому числі вказаних Графіках погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому. Виходячи з результатів проведеного дослідження розмір щомісячного платежу, визначеного банком за умовами кредитного договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і, наявних двох додатків № 1 до вказаного кредитного договору, в яких наведені «Графіки погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому» не може відповідати відсотковій ставці 14,59 % річних (за умовами кредитного договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і), з причин, викладених в дослідницькій частині. Отже, наявні підстави для задоволення позову. Також вважає, що ними не пропущені строки звернення до суду, оскільки про порушення свого права позивач дізнався після отриманого висновку експертного дослідження. Тому заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності (наслідків їх пропуску) просить не брати до уваги.

Представник відповідача позов не визнав. Подав суду заяву про застосування строків позовної давності. Зазначає, що позивач звернувся з позовом у липні 2015 року, в той час як фактично строк позовної давності закінчився 23.09.2011 року. Адже після укладання оспорюваних договорів позивач міг дізнатися про порушення свого права (як він про це зазначає), відразу звернувшись до відповідних фахівців за отриманням розрахунків щодо відсоткової ставки. Але він це зробив лише у 2014 році. Також зауважує, що банк повідомив позичальника про всі істотні умови перед укладанням кредитного договору. ОСОБА_6 здійснював погашення кредиту та відсотків за користування кредитом. Наведене дає підстави стверджувати, що волевиявлення ОСОБА_4, як учасника правочину, було вільним і відповідало його внутрішній волі. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Банк повідомив позичальника про всі істотні умови перед укладанням кредитного договору. Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитний договір було укладено під впливом обману, тому такі посилання є безпідставними. Додає, що висновок експертного економічного дослідження за № 0987 від 04.11.2014 р., здійснений «Київською незалежною судово-експертною установою» - не є належним доказом у даній справі. В матеріалах даної цивільної справи наявний також висновок судово-економічної експертизи № 7323 від 09.02.2017 р., складений Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, який підтверджує наступне: «розмір щомісячного платежу, визначеного банком в договорі № 10/2209/08-1і від 22.09.2008 р.(637,46 дол.США) відповідає відсотковій ставці, яка була визначена у цьому ж договорі в розмірі 14,59 % річних». За наведеного просить суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, 22 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» в особі начальника відділення № 10 філії ВАТ КБ Надра Рівненське РУ ОСОБА_7, правонаступником якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк Надра (надалі-Банк) було укладено кредитний договір № 10/2209/08-1 і, згідно якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (надалі по тексту- Кредит) у сумі 46 671,80 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою Житлові рішення.

Відповідно до п. 1.2. укладеного між сторонами кредитного договору цільове використання Кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 22 вересня 2008 р., що укладений між позичальником та ОСОБА_8, згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - будинок житловий з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: вулиця Лесі України, будинок 4, смт. Клевань, Рівненського району Рівненської області; - витрати позичальника повязані з оформленням Кредиту; - оплата комісії за розрахунки за цим Договором.

Відповідно до п. 1.3. укладеного між сторонами кредитного договору плата за користування Кредитом складається:

1.3.1. Відсотки за користування Кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,59 % відсотків річних. Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту.

Згідно п. 1.4. договору банк надає позичальнику Кредит строком до 08 вересня 2023 року.

19 липня 2010 року між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком Надра в особі начальника відділення № 10 філії ВАТ КБ Надра Рівненське РУ ОСОБА_7, правонаступником якого насьогодні є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк Надра (надалі-Банк) було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 10/2209/08-1і від 22 вересня 2008 року, згідно якої сторони домовились викласти Договір у новій редакції.

Відповідно до п.1.1 Додаткової угоди № 1 від 19 липня 2010 року до кредитного договору № 10/2209/08-1і від 22 вересня 2008 року, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 46 671,80 (сорок шість тисяч шістсот сімдесят один долар США 80 центів) доларів США зі сплатою 14,59 % річних. Щомісячна сума мінімального необхідного платежу (надалі за текстом мінімальний необхідний платіж) складає 637,46 (шістсот тридцять сім доларів 46 центів) доларів США. Кінцевий термін повернення Кредиту - 08 вересня 2023 року.

Згідно п.1.1. кредитного договору в новій редакції, при умові виконання позичальником умов цього Договору, останньому протягом 6 місяців з 19 липня 2010 року по 19 січня 2010 року надається відстрочка сплати частини необхідного платежу, при цьому розмір необхідного платежу визначається в Додатку (Графіку) до цього Договору. Починаючи з 19 січня 2011 року позичальник сплачує: - суму в розмірі відстрочених протягом зазначеного в абз.1 цього пункту періоду платежів та комісію за консультації по кредитних операціях у розмірі 0,75 % від суми залишку по тілу кредиту станом на дату здійснення операції. Сплачується одноразово по курсу НБУ на день здійснення операції; - суму в розмірі нарахованих та несплачених до зазначеного в абз.1 цього пункту періоду платежів згідно Додатку (Графіку) до цього Договору; - необхідний платіж у повному обсязі згідно Додатку (Графіку) до цього Договору до кінцевого терміну повернення Кредиту, встановленого п. 1.1. Договору.

22.09.2008 року між ВАТ КБ Надра (правонаступник ПАТ Комерційний Банк Надра) та громадянином ОСОБА_4 (надалі за текстом - ОСОБА_5) був укладений договір іпотеки № 10/2209/08-1і, згідно якого цим Договором забезпечувалось зобовязання ОСОБА_5 по кредитному договору. Іпотекою згідно умов даного договору є забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні ОСОБА_5, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_5 у порядку, встановленому діючим законодавством чи договором іпотеки.

15.07.2011 року між ПАТ Комерційний Банк Надра та ОСОБА_5 було укладено Додатковий договір № 1 до Договору іпотеки № 10/2209/08-1і від 22.09.2008 року, відповідно до якого було внесено зміни до підпункту Зобовязання розділу Визначення термінів вказаного вище договору речення Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 637,46 (шістсот тридцять сім доларів США 46 центів) викладено у такій редакції: Щомісячна сума мінімально необхідного платежу визначається графіком платежів, який є додатком до укладеного між сторонами Кредитного договору № 10/2209/08-1і в редакції від 15.07.2011 року.

Позивач зазначає, що під час укладення кредитного договору відповідач приховав повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку б сплатив боржник відповідачу, погашаючи кредит у порядку, визначеному Графіком погашення заборгованості.

На підтвердження даної обставини наводить висновок експертного економічного дослідження Київської незалежної судово-експертної установи № 0987 від 04.11.2014 року, згідно якого в ході проведення дослідження встановлено, що розрахунок, який наведений в Графіках погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому, згідно наявних двох додатків № 1 до кредитного договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і не є документально обґрунтованим. Також, відповідно, відсутнє документальне обґрунтування сукупної (загальної) вартості кредиту при базових умовах кредитування за умовами кредитного договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і, в тому числі, у вказаних Графіках погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому. В кредитному договорі від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і не визначені реальна процентна ставка, абсолютне значення подорожання кредиту, сукупна (загальна) вартість кредиту. Проценти за користування кредитом, зазначені в кредитному договорі від 22.09.2008 № 10/2209/08-1і в розмірі 14,59 % річних - нижче реальної процентної ставки 17,13 % річних, встановленої під час дослідження (додаток № 1 до висновку). Абсолютне значення подорожчання кредиту по кредитному договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і, встановлене в ході проведеного дослідження, становить 64444,27 дол. США. (додаток № 1 до висновку). Проценти за користування кредитом, зазначені в кредитному договорі від 22.09.2008 р. № 10/2209/08- і в розмірі 14,59 річних нижче реальної процентної ставки 17,00 річних, встановленої під час дослідження (додаток № 2 до висновку). Абсолютне значення подорожчання кредиту по кредитному договору від 22.09.2008р. № 10/2209/08-1і, встановлене в ході проведеного дослідження, становить 69891,01 дол. США (додаток № 2 до висновку). При цьому розрахунок, який наведений в Графіках погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому згідно наявних двох додатків № 1 по кредитному договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і не є документально обґрунтованим. Також, відповідно, відсутнє документальне обґрунтування сукупної (загальної) вартості кредиту при базових умовах кредитування за умовами кредитного договору від 22.09.2008 № 10/2209/08-1і, в тому числі вказаних Графіках погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому. Виходячи з результатів проведеного дослідження розмір щомісячного платежу, визначеного банком за умовами кредитного договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і, наявних двох додатків № 1 до вказаного кредитного договору, в яких наведені «Графіки погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому», не може відповідати відсотковій ставці 14,59 % річних (за умовами кредитного договору від 22.09.2008 р. № 10/2209/08-1і), з причин, викладених в дослідницькій частині.

Проте даний висновок не є належним доказом, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, обєктивності і повноти дослідження.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених Законом України «Про судову експертизу», судові експерти, які не є працівниками зазначених установ.

Київська незалежна судово-експертна установа», яка виконала висновок експертного економічного дослідження за № 0987 від 04.11.2014 р., такою спеціалізованою установою не являється.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах»(№ 8 від 30.05.1997 р.) судово-експертна діяльність може здійснюватись на підприємницьких засадах на підставі спеціального дозволу(ліцензії), а також громадянами за разовими договорами. Видача ліцензій та атестація судових експертів з числа працівників підприємницьких структур та громадян здійснюється Міністерством юстиції України або Міністерством охорони здоровя України відповідно до їх повноважень. У випадках, коли проведення експертизи доручається працівникові підприємницької структури, яка має ліцензію на здійснення судово-експертної діяльності, суд повинен перевірити, чи є у спеціаліста свідоцтво про присвоєння йому кваліфікації судового експерта за відповідною спеціальністю.

В матеріалах справи відсутні будь-які посилання на ліцензію, що надає право «Київській незалежній судово-експертній установі» здійснювати судово-експертну діяльність.

В матеріалах даної цивільної справи наявний висновок судово-економічної експертизи № 7323 від 09.02.2017 р., складений Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, який підтверджує наступне: «розмір щомісячного платежу, визначеного банком в договорі № 10/2209/08-1і від 22.09.2008 р.(637,46 дол.США) відповідає відсотковій ставці, яка була визначена у цьому ж договорі в розмірі 14,59 % річних».

Отже, твердження позивача про невірно розраховану відсоткову ставку, приховані платежі та інше не відповідають фактичним обставинам справи.

Надалі.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний кредитний договір було укладено 22 вересня 2008 року. Позивач ОСОБА_6 здійснював погашення кредиту та відсотків за користування кредитом.

Наведене дає підстави стверджувати, що волевиявлення ОСОБА_4, як учасника правочину, було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також, ч. 4 статті 11 цього ж Закону визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) умови дострокового розірвання договору;

7) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Банк повідомив позичальника про всі істотні умови договору перед укладанням кредитного договору.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитний договір було укладено під впливом обману.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 7323 від 09.02.2017 року не підтверджується той факт, що під час укладення кредитного договору зі сторони банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту кредитного договору, а тому відсутні підстави вважати, що такими діями банку ОСОБА_4 було введено в оману.

Крім того законодавством, у разі недотримання банком надання повної інформації, не передбачено як наслідок - визнання кредитного договору недійсним.

Разом з цим у разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_6 міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Однак, позивач таким правом у свій час не скористався.

Також суд вважає, що позивач не надав доказів на підтвердження здійснення банком нечесної підприємницької практики, а саме, неповідомлення банком інформації, визначеної ст. 11 «Про захист прав споживачів».

Укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови договору та укладений у відповідності до чинного законодавства України, у звязку з чим наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

За цим немає підстав для визнання недійними інших договорів, про які зазначає позивач.

Суд вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач вважає, що ними не пропущені строки звернення до суду, оскільки зазначає, що про порушення свого права він дізнався після отриманого висновку експертного дослідження, здійснений 04.11.2014 року «Київською незалежною судово-експертною установою». Тому заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності (наслідків їх пропуску) просить не брати до уваги.

Законодавець зазначає, що значення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (стаття 261 ЦК України).

При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, отже, обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Адже після укладання оспорюваних договорів позивач міг дізнатися про порушення свого права (як він про це зазначає), відразу звернувшись до відповідних фахівців за отриманням розрахунків щодо відсоткової ставки. Але він це зробив лише у 2014 році, звернувшись до Київської незалежної судово-експертної установи.

Позивач не зазначив, які обставини були у цьому перешкодою для звернення до фахівців до 23.11.2011 року.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення. До такого висновку ВСУ дійшов в постанові від 29 жовтня 2014 р. №6-152цс14.

Зважаючи, що суд дійшов висновку про те, що заявлений позов є безпідставним, і саме з цих мотивів відмовив в його задоволенні, а тому немає можливості для задоволення заяви позивача про застосування строків позовної давності з відповідними наслідками (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Суд не має підстав для відмови в позові з огляду на ч.4 ст. 267 ЦК України.

Дана норма могла б бути застосована судом у випадку підставності заявленого позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Красовський О.О.