Номер провадження: 22-ц/785/2062/17
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності, посилаючись на те, що 15.02.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача строком до 15.08.2013 року, а відповідач прийняв від нього у власність строком до 15.08.2013 року включно грошові кошти в розмірі 1 270 000 гривень, що становило 157 178,21 доларів США за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль» станом на 15.02.2013 року.

11.04.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір, за умовами якого сторони домовилися внести зміни в пункти 1, 2 та 21 договору позики від 15.02.2013 року, а саме позивач передав у власність відповідача строком до 15.08.2013 року включно, а відповідач прийняв від нього у власність строком до 15.08.2013 року включно грошові кошти в розмірі 3 777 840 гривень, що становить 466 400 доларів США за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль» станом на 11.04.2013 року

15.02.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, за умовами якого боржник зобов'язаний повністю повернути позикодавцю грошові кошти в гривнях, сума яких буде еквівалентна 157 178, 21доларів США за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль» станом на момент проведення розрахунку, але не менше 1 270 000 гривень, у порядку та на умовах, передбачених цим договором до 15.08.2013 року включно.

11.04.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір, за умовами зазначеного договору сторони домовилися внести зміни в підпункт 1.1.1.1. пункту 1.1.1. п.1 іпотечного договору.

Відповідно до п.3.1 іпотечного договору, ОСОБА_2 з метою виконання зобов'язань за договором позики від 15.02.2013 року, передав в іпотеку, а ОСОБА_3 прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 яка в цілому складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 89,0 кв.м., загальною площею - 200,1 кв.м.

Пунктом 5.3.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання воно не буде виконано.

Також позивач зазначив, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором позики виконав лише частково, повернувши ОСОБА_3 грошові кошти в сумі еквівалентній 66 400 доларів США, що за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль» на день повернення позики по договору становило 536 512 гривень, тобто залишок неповерненої позики відповідачем складав 400 000 доларів США.

Оскільки, відповідач порушив зобов'язання взяті на себе за договором позики від 15.02.2013 року, та за іпотечним договором від 15.02.2013 року позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15.02.2013 року шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2, стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості основного боргу у розмірі 4 066 835,00 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 6 552 175, 40 гривень, 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 585 863, 01 гривень, суму штрафу у розмірі 2% від неповернутої суми за кожен місяць прострочки, що складає 4 683 870,97 гривень, а також суму понесених судових витрат.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності задоволений. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 в сумі 4 733 165 грн. за договором позики від 15.02.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 89,0 кв.м., загальною площею - 200,1 кв.м. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості основного боргу за договором позики від 15.02.2013 року у розмірі 4 066 835 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційне збільшення суми боргу за договором позики від 15.02.2013 року у розмірі 6 552 175 грн. 40 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України за договором позики від 15.02.2013 року у розмірі 585 863 грн. 01 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму штрафу 2% від неповернутої суми за кожен місяць прострочки згідно іпотечного договору від 15.02.2013 року 4 683 870 грн. 97 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 654 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подавапеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за Договором позики та за Іпотечним договором стягненню на користь ОСОБА_3 підлягають інфляційне нарахування, три відсотки річних, штрафні санкції у розмірі 2% щомісячно, визнання права власності на предмет іпотеки, та враховуючи, що вартості предмету іпотеки недостатньо для задоволення вимог ОСОБА_3, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають також і грошові кошти в розмірі 4 066 835,00 грн.

Однак з таким висновком колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 15 лютого 2013 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Оденського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі № 306 (а.с. 10 т. 1).

Відповідно до п. 1 укладеного договору, позикодавець ОСОБА_3 передав строком до 15 серпня 2013 року, а позичальник ОСОБА_2 прийняв 1 270 000 гривен, що еквівалентно 157 178, 21 доларів США.

Позичальник ОСОБА_2 зобов'язується повернути позикодавцю ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 157 178, 21 доларів США за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль» на момент проведення розрахунку, але не менше 1270000 гривен, що передбачено п. 2 договору позики.

Згідно з п. 9 договору позики, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф 2% від простроченої суми за кожень місяць.

Пунктом 21 договору передбачено, що ОСОБА_2, підписанням цього договору підтверджує факт одержання від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 1270 000 гривні.

11 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений, нотаріально посвідчений договір про внесення змін до договору позики від 15 лютого 2013 року, а саме:

у п. 1 позикодавець ОСОБА_3 передав строком до 15 серпня 2013 року, а позичальник ОСОБА_2 прийняв 3 777 840 гривен, що еквівалентно 466 400 доларів США;

у п. 2. Позичальник ОСОБА_2 зобов'язується повернути позикодавцю ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 466400 доларів США за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль» на момент проведення розрахунку, але не менше 3 777 840 гривен;

у п. 21 про те, що ОСОБА_2, підписанням цього договору підтверджує факт одержання від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 3 777 840 гривні (а.с. 11 т. 1).

15 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, за умовами якого боржник зобов'язаний повністю повернути позикодавцю грошові кошти в гривнях, сума яких буде еквівалентна 157 178, 21доларів США за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль» станом на момент проведення розрахунку, але не менше 1 270 000 гривень, у порядку та на умовах, передбачених цим договором до 15.08.2013 року включно (а.с. 12-13 т. 1).

11.04.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір, за умовами зазначеного договору сторони домовилися внести зміни в підпункт 1.1.1.1. пункту 1.1.1. п.1 іпотечного договору (а.с. 14 т.1).

Відповідно до п.3.1 іпотечного договору, ОСОБА_2 з метою виконання зобов'язань за договором позики від 15.02.2013 року, передав в іпотеку, а ОСОБА_3 прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 яка в цілому складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 89,0 кв.м., загальною площею - 200,1 кв.м.

Пунктом 5.3.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання воно не буде виконано.

З наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_2 підлягає стягнення за договором позики грошова сума, яка зазначена у п. 21 договору позики, а саме у розмірі 3 777 840, з відрахуванням від цієї суми 530 536 гривен ( 66 400 доларів США, за курсом НБУ на 15.08.2013 року), а всього 3 247 304 гривен.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до умов договору передбачено штраф у розмірі 2% щомісячно від простроченої суми, а тому колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_2 за прострочення зобов'язання 2% щомісячно, що передбачено умовами договру.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 прострочив виконання зобов'язання на 38 місяців та 19 днів, з 15.08.2013 року (передбачено договором) до 4.11.2015 року (до остаточного уточнення позовних вимог ), що складане суму у розмірі 2 509 083, 51 гривні.

Також підлягають стягненню інфляційне збільшення починаючи з 15.08.2013 року по 04.11.2015 року, на день подання уточненого позову, а саме у розмірі 2 587 189, 46 гривен (а.с. 56-58 т. 2).

З наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що не підлягає стягненню з ОСОБА_2 3 % річних за прострочення зобов'язання, з тих підстав, що договором вже передбачено стягнення за невиконання зобов'язання у розмірі 2% щомісячно.

Колегія суддів, дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ним права власності, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предметіпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється дотакого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання правав власності не підлягають задоволенню, тому, що є передчасними, з тих підстав, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»), та не потребує судового розгляду.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс16, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки за договором позики, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв 3 777 840 гривен, що підтверджує п. 21 договору, та з рахуванням того, що ОСОБА_2 повернув 66 400 доларів, що на момент виконання складає суму яка еквівалентна 539 536 гривен, про що сторони не заперечують, то з ОСОБА_2 підлягає стягненню саме сума яка зазначена у договорі з відрахуванням вже повернутої суми.

Також підлягають стягненню інфляційне збільшення та 2 % річних щомісячно з суми боргу, яка залишилась не повернутою, а саме 3 247 304 гривні.

Інші позовні вимоги задоволенню не підлягають з підстав, які викладені вище.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які були понесені в суді першої інстанції у розмірі 3 654 гривні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2016 року - скасувати, ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, заборгованість за договором позики у розмірі - 3 247 304 (три мільйона двісті сорок сім тисяч триста чотири) гривні, інфляційні збитки у розмірі 2 587 189 (два мільйона п'ятсот вісімдесят сім тисяч сто вісімдесят дев'ять) гривен 46 копійок, 2% щомісячно за невиконання зобов'язання у розмірі 2 509 083 (два мільйона п'ятсот дев'ять тисяч вісімдесят три) гривні 51 копійка, а всього 8 343 576 (вісім мільйонів триста сорок три тисячі п'ятсот сімдесят шість) гривень 97 копійок.

В задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 та стягнення на його користь 3% річних - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які були понесені в суді першої інстанції в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________Ю.І. Кравець