Справа № 751/1840/17 Провадження № 22-ц/795/1831/2017 Суддя у I інстанції Цибенко І. В.
Категорія: цивільна Доповідач-суддя Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

12 жовтня 2017 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Мамонової О.Є.,

з участю секретаря судового засідання Шапко В.М.,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5, представника Чернігівської міської ради ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про розірвання договору найму та виселення,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про розірвання договору найму та виселення було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування зазначеного рішення суду через порушення судом першої інстанції права позивача на мирне володіння майном, гарантованого ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких, право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавленим своєї власності не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позивач посилався на те, що відмовляючи у задоволенні його позову. суд першої інстанції порушив положення ч.3 ст. 825 ЦК України, якою передбачено право наймодавця вимагати розірвання договору найму житлового приміщення у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім»ї.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про розірвання договору найму квартири АДРЕСА_1, та виселення відповідачів, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21.12.2016 року, укладеного між ним та ПАТ "Чернігівоблбуд", він є власником зазначеної квартири.

Відповідачі вселились у зазначене житлове приміщення на підставі ордеру від 21.10.1993 року № 666, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Чернігова, та проживають відповідно до договору найму житлового приміщення, укладеного у 1993 році з управлінням виробничо-технічної комплектації тресту «Чернігівоблбуд».

У зв"язку з відсутністю власного житла, позивач, в порядку ч. 3 ст. 825 ЦК України, 16.01.2017 року письмово попередив відповідачів про розірвання договору найму та виселення, однак, 31.01.2017 року останні повідомили про відмову звільнити квартиру. У зв"язку з такими обставинами, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Під час розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до протоколу № 1 від 04.03.1990 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету управління виробничо-технічної комплектації Чернігівського обласного проектного ремонтного-будівельного тресту «Чернігівоблбуд» та положення Про порядок отримання житлової площі, що було розроблено в Чернігівському обласному проектно-ремонтному будівельному тресті, ОСОБА_4 на сім»ю з 3-х осіб було безкоштовно розподілено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 46).

Рішенням виконавчого комітету міської ради народних депутатів м. Чернігова № 224 від 05.10.1993 року було затверджено спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету про виділення житла працівникам підприємства та видано ордер ОСОБА_4 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім»ю з 3 чоловік, зі зняттям з квартирної черги, в якій сім»я відповідача перебувала з 06 березня 1981 року (а.с. 11, 12). За даними справи, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 зареєстровані у спірній квартирі 25.11.1993 року, ОСОБА_8 - з 25.12.2007року, проживають на підставі договору житлового найму (а.с. 48).

21.12.2016 року між ПАТ «Чернігівоблбуд» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 21.12.2016 року, судом було встановлено, що позивач набуваючи право власності на спірну квартиру, одночасно набув права та обов"язки наймодавця по відношенню до відповідачів, яких було вселено безстроково у спірне житло на підставі ордеру від 21.10.1993 року.

Відмовляючи у позові про розірвання договору найму житлового пииміщення та виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вселились у спірне житлове приміщення на підставі договору найму, укладеного у відповідності з положеннями ст. 61 ЖК УРСР, з правом постійного проживання у цьому приміщенні, виходячи з правила ч.2 ст. 9 ЖК УРСР про те, що житлові приміщення у будинках державного та громадського житлового фонду надаються громадянам у безстрокове користування.

Закріплення зазначеного правила у законі на час отримання ордеру та укладення договору жтлового найму є важливою юридичною гарантією стабільності користування громадянами житловими приміщеннями, закріпленою державою, адже втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

З матеріалів справи вбачається, що сім»я відповідачів до 1993 року проживала у гуртожитку, перебувала на квартирній черзі для отримання житла та не мала жодного іншого житла, укладення договору найму спірної квартирі та вселення фактично відбулось у 1993 році і з того часу відповідачі були добросовісними наймачами, несли витрати на ремонт і утримання квартири, здійснювали інші обов»язкові платежі. З виділенням спірного житла відповідачам, останніх було знято з черги на отримання житла відповідно до рішення виконавчого комітету та положень чинного на той час законодавства про надання громадянам житлових приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду у безстрокове користування.

Таким чином, на підставі законодавства, що діяло у державі, відповідачі розраховували на безстрокове користування найманим житлом, втім, як встановлено судом у даній справі, відповідно до договору купівлі-продажу від 21.12.2016 року, укладеного між ПАТ "Чернігівоблбуд" та ОСОБА_2, квартиру було відчужено приватній особі, якою і було поставлено у судовому порядку питання про розірвання договору житлового найму та виселення відповідачів.

Положеннями п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року передбачено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як було зазначено вище, законодавстом держави на час отримання відповідачами житла було гарантовано безстрокове користування ним, а тому втручання у їх право на повагу до житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві, оскільки житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності , підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця у суспільстві. Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що надання житла передбачало безстроковість у його користуванні, а тому під час придбання житла, в якому на таких підставах мешкають наймачі, позивач мав реальну можливість розсуду та визначення необхідності придбання саме такого житла.

Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, гарантоване Конституцією України, та не є співрозмірним з переслідуваною позивачем метою виселити відповідачів в порядку захисту власного права на володіння та користування майном, під час придбання якого позивачем усвідомлювалась наявність у відповідачів права на безстрокове користування зазначеним житлом, апеляційний суд знаходить, що судом першої інстанції правомірно ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову та захищено право відповідачів на користування житловим приміщенням.

Рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням ст.8, 47, 48 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до житла.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що положення ст. 61 ЖК України не містять припису щодо права наймачів на постійне проживання у житлі, яке використовується за договором житлового найму, а тому мають застосовуватись положення чинного Цивільного кодексу України і зокрема, передбачені ст. 821 ЦК України, про те, що договір житлового найму вважається укладеним на строк 5 років, судом першої інстанції перевірялись та не можуть бути взятими до уваги у даній конкретній справі, оскільки укладення договору житлового найму відбувалось з урахуванням правила ч.2 ст. 9 ЖК УРСР про те, що житлові приміщення у будинках державного та громадського житлового фонду надаються громадянам у безстрокове користування. Крім того, зазначена позиція про право особи займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла грунтується на положеннях ст. 47, 48 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позиціях Європейського суду з прав людини.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення права позивача на мирне володіння майном з урахуванням прописанного у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, були перевірені апеляційним судом під час розгляду справи в апеляційному порядку, однак порушення житлових прав відповідачів не є співрозмірним з переслідуваною позивачем метою виселити їх в порядку захисту власного права на володіння та користування майном, під час придбання якого, позивач володів інформацією про те, що у квартирі мешкають наймачі, мав реальну можливість розсуду та визначення необхідності придбання саме такого житла, втім завбачливо не зважив на ризики придбання майна. Зважаючи на зазначене, апеляційний суд знаходить, що рішення суду є справедливим, узгоджується з положеннями Конституції України норм міжнародного права та не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 серпня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Голова судового засідання: Судді: